Справа № 464/6236/19 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/811/3103/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог.

В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовною заявою до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного з затримкою видачі трудової книжки, у розмірі 38700 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що з 23.08.2018 працювала у вказаної фізичної особи-підприємця на посаді модельєра-конструктора та звільнена 22.04.2019. Однак, в день звільнення трудова книжка їй не була видана, внаслідок чого позивач була позбавлена можливості стати на облік в центрі зайнятості, укласти трудовий договір з іншим роботодавцем. 29.07.2019 ОСОБА_2 зверталась з листами до ФОП ОСОБА_1 з проханням повернути трудову книжку, проте такі листи роботодавцем не були отримані та повернуті відправнику за закінченням терміну зберігання. 22.10.2019 повторно звернулась із вимогами про повернення трудової книжки та надання довідки про роботу, і такі листи отримані роботодавцем. Однак, станом на день подання позову до суду трудова книжка не була повернута, а відбулось це лише 15.01.2020. Враховуючи те, що з вини роботодавця затримано видачу трудової книжки, просить суд стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 38700 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаного з затримкою видачі трудової книжки, у розмірі 38700, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 768, 40 грн., а всього 39468 (тридцять дев`ять тисяч чотириста шістдесят вісім) гривень 40 (сорок) копійок.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її доводи.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 вересня 2020 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що з рішенням суду не погоджується, вважає його необґрунтованим, та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що дійсно у період з 23 серпня 2018 року по 22 квітня 2019 року ОСОБА_2 була працевлаштована у неї, як фізичної особи-підприємця, на посаді модельєра-конструктора.

У день свого звільнення, 22 квітня 2019 року, позивач перебувала на робочому місці, але свою трудову книжку, яка зберігалась у неї, незважаючи на роз`яснення про необхідність припинення трудового договору з внесенням запису у трудову книжку цього дня не надала.

Заперечує затримку видачі трудової книжки, як підставу стягнення заробітку за час до її отримання, оскільки жодних листів у липні 2019 року від позивача не надходило. Вказує, що в середині листопада 2019 року отримала лист від позивача з вимогою повернути трудову книжку, після чого її співробітники сконтактувались з позивачем та роз`яснили їй, що фізичні особи-підприємці не зберігають трудові книжки й вона знаходиться у працівника. А тому, лише після того як позивач знайшла та передала трудову книжку, 18 листопада 2019 року їй було скеровано документи.

15 січня 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 вересня 2020 року залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Позивач ОСОБА_2 з 23 серпня 2018 по 22 квітня 2019 перебула у трудових відносинах з відповідачем ФОП ОСОБА_3 (а.с. 59, 60), що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податку, індивідуальними відомостями про застраховану особу, виданими Пенсійним фондом України, а також поясненнями сторін (а.с. 7, 8-10).

В день звільнення ОСОБА_2 перебувала на роботі, однак запис про звільнення у її трудову книжку не був внесений.

ОСОБА_2 після звільнення двічі зверталась з листами до роботодавця ФОП ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки, виданої відділенням №49 м. Львова підприємства «Укрпошта» від 01.11.2019, листа вказаного підприємства від 04.11.2019, відповідних конвертів та фіскальних чеків, рекомендовані листи за №771 та №895 від 29.07.2019, адресовані ФОП ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , відправником яких є ОСОБА_2 , адресатом не отримані та повернуті за закінченням терміну зберігання (а.с. 11-18).

Крім цього, згідно з описами вкладення у цінний лист з повідомленням про вручення встановлено, що 22.10.2019 ОСОБА_2 зверталась до ФОП ОСОБА_3 з вимогами про повернення трудової книжки, надання довідки про роботу та заробітної плати, адресовану ФОП ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , номери накладних 414 та 406 (а.с. 17-22).

Відповідно до копій рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень №414, №406, вищевказані вимоги ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_3 отримані 13.11.2019 (а.с. 23-24).

В подальшому, у відповідь на вищевказані вимоги позивача відповідачем скеровано трудову книжку та довідку про роботу, що підтверджується листом від 18.11.2019 та накладною служби доставки «Нова Пошта» №3677 від 19.11.2019. (а.с. 77).

Відповідно до накладної №4538 від 20.11.2019, відправлення за №3677 повернуто за зворотною адресою (а.с 78).

Позиція Апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач ОСОБА_2 після звільнення 22.04.2019 зверталась відповідача ФОП ОСОБА_3 з вимогою повернути трудову книжку, натомість, відповідачем належними, допустимими та достовірними доказами не доведено факту ненадання позивачем у день звільнення трудової книжки для внесення до такої відповідного запису та встановлено, що акт від 22.04.2019 містить суттєві недоліки. Крім цього, відповідачем жодними доказами не підтверджено, що трудову книжку для внесення відповідного запису надано ОСОБА_2 вже після звільнення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 «Про трудові книжки», трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 (надалі Інструкція), передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

За приписами ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2.21-1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб-суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведеним приписами кореспондують положення ч. 5 ст. 235 КЗпП України, за якими у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З наведених нормативно-правових положень вбачається, що трудові книжки працівників юридичних осіб зберігаються на підприємствах, в установах й організаціях як документи суворої звітності, а трудові книжки найманих працівників фізичної особи підприємця після оформлення мають зберігатись безпосередньо у працівників.

Відповідно до п. 4.1 Інструкції, власник або уповноважений ним орган, зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 2.27 Інструкції днем звільнення працівника вважається останній день роботи.

Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

ФОП ОСОБА_3 на підтвердження факту ненадання позивачем ОСОБА_2 у день звільнення 22.04.2019 трудової книжки для внесення відповідного запису, надано акт від 22.04.2019 про відмову від отримання трудової книжки. Згідно з таким актом, комісією у складі Головко Г.В. та Корчак Г.І. підтверджено, що в день звільнення модельєра-конструктора 22.04.2019 ОСОБА_2 трудову книжку для внесення запису про звільнення остання не надала ( а.с. 79).

Проте, в судовому засіданні при розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що вказаний акт замість ОСОБА_5 підписала ОСОБА_6 , яка працювала у ФОП ОСОБА_3 на посаді адміністратора та є матір`ю останньої.

Окрім цього, ОСОБА_5 надала письмові пояснення, відповідно до яких з проханням взяти участь у складанні акту про відмову ОСОБА_2 надати трудову книжку для внесення запису про звільнення ОСОБА_4 ні особисто, ні через інших осіб не зверталась та такого акта ОСОБА_5 не підписувала (а.с. 114-115).

З огляду на зазначене, вказаний акт не є належним та допустимим доказом у справі.

ОСОБА_2 надано довідку, видану відділенням №49 м. Львова підприємства «Укрпошта» від 01.11.2019, лист вказаного підприємства від 04.11.2019, конверти та фіскальні чеки, рекомендовані листи за №771 та №895 від 29.07.2019, описи вкладення у цінний лист, які підтверджують, що остання неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернути трудову книжку.

Окрім того, як вбачається з листа за вих.. №1 від 18.11.2019 року, ФОП ОСОБА_7 у відповідь на вимогу №01-22/10-2019- ТК/1 від 22.10.2019 року надіслала ОСОБА_2 трудову книжку та довідку про роботу.

Надані сторонами докази в сукупності дають підстави вважати, що позивач отримала трудову книжку лише 15 січня 2020 року з вини роботодавця.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367,368, п.1.ч.1 ст.374,375,381,382,384 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргуфізичної особи підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 09.03.2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.