Провадження № 2/161/633/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Олексюка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Самсонюк Ю.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідачів ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: фізична особа-підприємець ОСОБА_5 та Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЦНТП-Плюс», про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та заборону їх вчинення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та заборону їх вчинення.

Позов обґрунтовує тим, що відповідачі самовільно захопили земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 та встановили на ній огорожу, яка обмежує доступ до частини земельної ділянки, яка наразі перебуває у комунальній власності і знаходиться у проїзді до будинку АДРЕСА_2 , будинку № НОМЕР_1 , квартира АДРЕСА_3 та до будинку АДРЕСА_1 . Відповідачі стверджують, що вказана земельна ділянка належить їм на праві власності, однак це не відповідає дійсності, а згідно кадастрового плану така земельна ділянка завжди перебувала в загальному користуванні мешканців сусідніх будинків. Листом від 06 лютого 2020 року Виконавчий комітет Луцької міської ради повідомив, що питання передачі у приватну власність громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , знято з порядку денного. Листом від 22 липня 2020 року Виконавчий комітет Луцької міської ради повідомив, що громадянина ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за самовільне встановлення огорожі.

Позивач вказує, що діями відповідачів йому завдано моральну шкоду.

На підставі вищенаведеного позивач просить: 1) визнати протиправними дії відповідачів щодо самовільного встановлення ними огорожі, що знаходиться у проїзді до будинків АДРЕСА_4 ; 2) зобов`язати відповідачів демонтувати самовільно встановлену ними огорожу, що знаходиться у проїзді до будинків АДРЕСА_4 ; 3) заборонити відповідачам подальше встановлення огорожі у проїзді до будинків АДРЕСА_4 ; 4) стягнути з відповідачів на його користь солідарно на відшкодування завданої моральної шкоди 10 000 гривень.

Ухвалою від 18 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 зазначає про невизнання позову, оскільки вважає його завідомо безпідставним. Вказує, що ОСОБА_1 є його сусідом та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . В свою чергу, він проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач не є власником чи співвласником сусідньої з ним земельної ділянки, а тому його права чи законні інтереси ніяким чином не порушуються встановленням огорожі на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєно кадастровий номер :41:019:0025. Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки на цій земельній ділянці розташовані його будинок та господарські будівлі (сараї). Також відповідач зазначає, що наразі триває процес приватизації ним земельної ділянки з кадастровим номером :41:019:0025, але постійні скарги та позови до суду ОСОБА_1 суттєво затримують цей процес. Заперечує відповідач й також вимогу про стягнення моральної шкоди. На підставі наведеного просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

02 жовтня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив відповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 21 січня 2021 року до участі у справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 та ТзОВ «ГЦНТП-Плюс».

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги позову підтримав з підстав, наведених ним у позовній заяві та відповіді на відзив, просить позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та представник відповідачів ОСОБА_4 в судовому засіданні позов заперечували, вважаючи його надуманим та безпідставним, просять в задоволенні вимог позову відмовити.

Третя особа фізична особа-підприємець ОСОБА_5 та представник третьої особи ТзОВ «ГЦНТП-Плюс» в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись судом про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Заслухавши пояснення позивача, відповідачів та представника відповідачів, дослідивши в судовому засіданні письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Наведене підтверджується копією свідоцтва про право на житло, виданого 15 січня 1999 року відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської Ради народних депутатів.

З копії технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що будинковолодіння за вищевказаною адресою складається з: житлового будинку, погрібу, двох гаражів, двох хлівів, літньої кухні та сараю.

З копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку встановлено, що земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 присвоєно кадастровий номер :41:019:0025, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площа земельної ділянки 0,0896 га. Інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі відсутня.

Також встановлено, що на замовлення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ТзОВ «ГЦНТП-Плюс» в березні 2019 року виготовило технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Зі змісту акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 27 грудня 2018 року вбачається, що власниками суміжних земельних ділянок (по відношенню до земельної ділянки яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 вказує про протиправність дій відповідачів, наслідком яких є порушення його прав та завдання йому моральної шкоди. Протиправність дій відповідачів, на думку позивача, полягає у встановленні огорожі на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що встановлення огорожі обмежує безперешкодний доступ до суміжних земельних ділянок, зокрема, до будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_5 .

Встановлено, що ОСОБА_1 звертався з відповідними заявами до Виконавчого комітету Луцької міської ради, в яких висловлював свою незгоду щодо передачі у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 в зв`язку з наявністю судових спорів. Листом від 06 лютого 2020 року Виконавчий комітет Луцької міської ради повідомляє ОСОБА_1 про те, що за результатами розгляду його заяв на засіданні постійної комісії міської ради з питань земельних відносин та земельного кадастру було вирішено зняти з порядку денного сесії №69 Луцької міської ради питання №33 «Про передачу громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 безплатно у спільну сумісну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських бцдівель і споруд на АДРЕСА_1 ».

На звернення ОСОБА_1 . Виконавчий комітет Луцької міської ради своїм листом від 22 липня 2020 року повідомляє, що 03 червня 2020 року інспектором департаменту муніципальної варти Луцької міської ради було здійснено виїзд на АДРЕСА_1 , де встановлено та зафіксовано факт порушення ОСОБА_2 п.п. 2.5.5.1.13 Правил благоустрою міста Луцька, який самовільно встановив цегляний паркан на фундаментній основі. На ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 152 КУпАП. Адміністративною комісією при виконавчому комітеті Луцької міської ради на ОСОБА_2 накладено штраф в розмірі 340 гривень.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Адміністративної комісії Виконавчого комітету Луцької міської ради про скасування постанови ухвалено скасувати постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради №533 від 13.07.2020, а провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст.152 КУпАП відносно ОСОБА_2 закрити. Рішення суду в названій справі в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТзОВ «ГЦНТП-плюс», фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Луцька міська рада, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Постановою Волинського апеляційного суду від 26 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 жовтня 2020 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Волинського апеляційного суду від 26 січня 2021 року в названій вище справі встановлено, що ОСОБА_1 не є суміжним землекористувачем чи землевласником із відповідачами, а також йому на праві власності не належать жиле приміщення, в якому він проживає по АДРЕСА_2 . Будь-яких доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, а за змістом ст. 103 цього кодексу, власники та користувачі земельних ділянок зобов`язуються обирати такі способи їх використання, за яких власникам, користувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (у тому числі затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Подібний за змістом висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Закон передбачає, що кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, звернувшись до суду із позовом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що право особи порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які би беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Позивач на підтвердження своїх вимог не надав жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів внаслідок встановлення відповідачами огорожі. Кадастровим планом земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: описом її меж, підтверджуються відсутність порушення прав позивача на користування земельною ділянкою, оскільки він не є власником (співвласником) суміжної земельної ділянки (по відношенню до земельної ділянки по АДРЕСА_1 ). ОСОБА_1 не наводить належних обґрунтувань, яким саме чином збудована відповідачами огорожа порушує його права, або які саме він має незручності внаслідок таких дій відповідачів.

Таким чином, позивачем, всупереч вимог закону, не навів жодних обставин, які б давали можливість зробити висновок про порушення його прав чи інтересів діями відповідачів.

Суд враховує, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язковому доказуванню підлягає наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача шкоди та вини останнього в її заподіянні.

Належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань внаслідок протиправних дій відповідачів ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку суду не надав.

Саме по собі зазначення у позові про заподіяння моральної шкоди, без доведення факту заподіяння такої шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та душевними стражданнями позивача, не може бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б у своїй сукупності дали змогу встановити наявність обставин, які входять до предмету доказування та підтверджують доводи позову, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: фізична особа-підприємець ОСОБА_5 та Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЦНТП-Плюс», про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та заборону їх вчинення відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк