Дата документу 23.02.2021 Справа № 327/95/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 327/95/20 Головуючий у 1 інстанції: Кущ Т.М.
№ 22-ц/807/963/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Розівського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області (далі Вишнюватська сільрада), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 в особі його законного представника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог Розівська державна нотаріальна контора Запорізької області (далі Розівська нотаріальна контора), про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до територіальної громади в особі Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області (далі Вишнюватська сільрада), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 в особі його законного представника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог Розівська державна нотаріальна контора Запорізької області (далі Розівська нотаріальна контора), про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Листвянка Розівського району Запорізької області померла її мати ОСОБА_7 , після смерті якої залишилось спадкове майно, зокрема, у вигляді трьох земельних ділянок, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Вишнюватської сільради, кадастрові номери яких :02:003:0011, :02:003:0012 та :02:004:0065. За життя ОСОБА_7 залишила заповіт, яким заповіла рідному брату ОСОБА_2 все належне їй майно. Позивач, посилаючись на те, що у визначений законодавством строк для прийняття спадщини вона не звернулась з поважної причини, а саме, через постійне проживання на території Донецької області та пов`язаними із цим складнощами перетину пунктів пропуску на підконтрольну територію України, у первісному позові прохала визначити їй додатковий строк для звернення до нотаріальної контори із відповідною заявою. В подальшому, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 як на підставу поважності пропуску строку для прийняття спадщини послалась на те, що вона виїхала до доньки, яка на той час проживала на території Російської Федерації та була вагітна.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визначити їй додатковий строк для подання до Розівської нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, який, на переконання останньої, пропущений з поважної причини.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 76 років в с.Листвянка Розівського району Запорізької області, про що 25 червня 2015 року складено відповідний актовий запис за №88. Вказані відомості підтверджуються свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.5,59).

Спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_7 , складається, зокрема, з належних зазначеній особі трьох земельних ділянок, що розташовані на території Розівського району Запорізької області, а саме, на території Вишнюватської сільради та призначені ля ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т.1 а.с.6-8).

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 є донькою померлої ОСОБА_7 (т.1 а.с.9-13).

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру та копії спадкової справи встановлено, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 за життя залишила заповіт, номер у спадковому реєстрі 57641010, посвідчений 13 травня 2015 року, номер в реєстрі нотаріальних дій 181 (т.1 а.с.51,53-55,61-63,67-72).

Згідно листа завідувача нотаріальної контори, інформаційної довідки зі Спадкового реєстру та копії спадкової справи встановлено, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 03 липня 2015 року заведено спадкову справу №59/2015, номер у спадковому реєстрі 57643334. З заявами про прийняття спадщини за заповітом та за законом звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відповідно. Інші заяви щодо прийняття або відмови від спадщини до нотаріальної контори не надходили, випадків усунення спадкоємців від права на спадкування не встановлено (т.1 а.с.51-52,57-129).

Тож судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_1 не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом чи заповітом у визначений законодавством шестимісячний строк.

Постановою від 01 квітня 2020 року, державним нотаріусом Розівської нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з не зверненням до нотаріальної контори у встановлений законодавством строк, а також відсутністю документів на підтвердження факту постійного проживання разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини (т.1 а.с.32,129).

Відмовляючи у встановленні додаткового строку на прийняття спадщини, суд першої інстанції послався на наступні положення закону.

За правилами стст.1216,1217,1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви та ці обставини суд визнав поважними.

Правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, викладена у Постанові від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, зводиться до того, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо відсутності поважних причини пропуску строку на прийняття спадщини, судова колегія враховує наступне.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, звертаючись до суду, заявник посилалася на те, що вчасному зверненню до звернутись до нотаріальної контори для прийняття спадщини, перешкоджало проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в період часу з червня по грудень 2015 року, що в свою чергу становило загрозу життю та здоров`ю людей, а також у зв`язку зі складнощами перетину пунктів пропуску з міста Макіївка Донецької області, в якому вона постійно проживала на той час (т.1 а.с.2-4,29-31).

Ссудом першої інстанції надана оцінка зазначеним доводам.

Так, Наказом Першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 12 червня 2015 №415ог «Про затвердження Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», затверджено Тимчасовий порядок контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. При цьому, затверджений цим наказом Тимчасовий порядок застосовується до закінчення проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до п.1.4 вказаного Тимчасового порядку, громадяни України за умови пред`явлення документів, що посвідчують особу, а іноземці та особи без громадянства паспортний документ, або документ, що його замінює (відповідно до п.1 ст.2 Положення про прикордонний режим, затверджений постановою Кабінету міністрів України від 27 липня 1998 року № 1147), а також внесення даних про таку особу до електронного реєстру, мають право на вільний та безперешкодний перетин лінії зіткнення через БП, КПВВ.

Затверджений Тимчасовий порядок набуває чинності з моменту його оприлюднення на офіційному сайті Державної фіскальної служби України та Служби Безпеки України (п.6 Наказу). Наказ оприлюднений 16 червня 2015 року.

Таким чином, ОСОБА_1 з вказаного часу мала право на вільний та безперешкодний перетин лінії зіткнення. При цьому, позивач не надала суду доказів на підтвердження того, що вона взагалі намагалася перетнути лінію розмежування та у зв`язку із цим у неї виникли непереборні труднощі.

Крім того, в уточненій позовній заяві, поданій до суду 01 липня 2020 року, ОСОБА_1 фактично змінила обставини щодо поважності пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини та зазначила, що встановлений законодавством строк був пропущений нею через те, що вона виїхала на територію Російської Федерації для надання допомоги вагітній доньці ОСОБА_8 , яка на той час проживала в Московській області (т.1 а.с.190-192).

Так, відповідно до повідомлення про прибуття іноземного громадянина або особи без громадянства в місце перебування, ОСОБА_1 у Московській області Російської Федерації поставлена на облік 28 липня 2015 року зі строком перебування до 19 жовтня 2015 року. Згідно ж вказаного повідомлення ОСОБА_1 як іноземний громадянин вибула з Російської Федерації 19 жовтня 2015 року (а.с.223).

Офіційних документів на підтвердження продовження строку перебування на території Російської Федерації після 19 жовтня 2015 року позивачем суду не надано.

При цьому, судом першої інстанції враховано, що спадщина після померлої ОСОБА_7 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто встановлений законом шестимісячний строк для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини спливав 23 грудня 2015 року. Тобто вже після вибуття ОСОБА_1 з Російської Федерації до спливу вказаного шестимісячного строку залишалося ще два місяці та три дні. На переконання суду, вказаного часу було цілком достатньо для приїзду на підконтрольну на територію України та звернення до нотаріуса з відповідною заявою. Доказів щодо перебування за кордоном після 19 жовтня 2015 року або неможливості приїзду з вказаного часу за місцем відкриття спадщини чи взагалі на будь-яку підконтрольну територію України за межами Донецької та Луганської областей позивачем не надано.

Крім судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що навіть перебуваючи на території Російської Федерації, позивач не була позбавлена можливості подати заяву про прийняття спадщини шляхом звернення до відповідної консульської установи України в Російській Федерації, а так само направлення такої заяви поштою до нотаріальної контори або до органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а тому перебування позивача за межами України не може вважатись поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Також на думку судової колегії заявник не зазначила про існування жодних перешкод для перетину кордону в Україну, після від`їзду з Російської Федерації.

Доводи апелянта є суперечливими, позаяк зазначаючи про неможливість перетину кордону в умовах проведення антитерористичної операції, апелянт одночасно не спростовує ту обставину, що з липня 2015 року вона перебувала в Російській Федерації.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 березня 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков