Справа № 308/7287/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

при секретарі судового засідання Боті О.І.,

за участі представників позивачки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до Swarog Europe s.r.o., ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Денис Володимирович про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

24.07.2020 представник позивачки ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою до відповідачів Swarog Europe s.r.o. та ОСОБА_5 , зазначивши третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Кішкіна Д.В., в якому просить:

Визнати недійсним з моменту укладення нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. за №1270, (нотаріальний бланк НМЕ 383276) договору купівлі-продажу, укладеного 22.07.2017 між ОСОБА_4 та SWAROG EUROPE s.r.o.;

визнати права власності на земельну ділянку площею 0,0499 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01, кадастровий номер: :46:001:0256, цільове призначення: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 ;

витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0499 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01, кадастровий номер: :46:001:0256, цільове призначення: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявленого представник позивачки зазначає, що належна ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності земельна ділянка площею 0,0499 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01, кадастровий номер: :46:001:0256, цільове призначення: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 була відчужена юридичній особі, зареєстрованій у АДРЕСА_2 шляхом підписання ОСОБА_6 від імені ОСОБА_4 нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. договору купівлі-продажу від 22.07.2017 за реєстровим №1270. Зауважує, що розпоряджаючись належним ОСОБА_4 майном на підставі довіреності, посвідченої 24.02.2016 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А., зокрема приймаючи рішення про продаж вищевказаного об`єкту нерухомості, обираючи покупця, визначаючи ціну, підписуючи вищевказаний правочин, ОСОБА_6 діяв без належних повноважень, без згоди та відома ОСОБА_4 , не в її інтересах. Вказує, що договір купівлі-продажу від 22.07.2017 підписав ОСОБА_6 , який проживає за іншою адресою, ніж вказана у довіреності; у тексті та по змісту довіреності від 24.02.2016 у переліку повноважень повіреного не зазначено «укладати правочини»; земельна ділянка була відчужена по вартості у 11 разів нижче ринкової, ОСОБА_4 жодних грошових сум за договором купівлі-продажу від 22.07.2017 не отримувала.

29.09.2020 представником відповідачки ОСОБА_5 адвокатом Блохіною В.О. подано до суду відзив, в якій вона зазначає про тотожність особи ОСОБА_6 , а відмінність адреси проживання такого в довіреності обґрунтовує помилкою, допущеною приватним нотаріусом Селехманом О.А.; стверджує, що доводи ОСОБА_4 про те, що вона не уповноважувала повіреного укладати правочини щодо відчуження належного їй майна, не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема в довіреності зазначено про можливість ОСОБА_6 зокрема відчужувати, а також вчиняти будь-які дії щодо належного ОСОБА_4 рухомого/нерухомого майна, визначаючи суми на власний розсуд; вказує, що ОСОБА_6 при укладенні правочину не перевищив повноваження, надані йому ОСОБА_4 як довірителю; ціна продажу земельної ділянки не є підставою для визнання договору недійсним; враховуючи, що майно вибуло з володіння ОСОБА_4 законно, то підстав для витребування його у діючого власника ОСОБА_5 немає. З огляду на вказане просить у задоволенні позову відмовити. Окрім цього адвокат Блохіна В.Ю. ставить під сумнів твердження сторони позивача про те, що спірна земельна ділянка була особистою приватною власністю ОСОБА_4 , так як була придбана за час перебування останньої з ОСОБА_6 у шлюбі.

18.11.2020 представник позивачки подав до суду письмові пояснення на відзив, в яких зазначив про дефектність довіреності від 24.02.2016, оскільки єдиною підставою для ідентифікації ОСОБА_6 за такою є адреса проживання, яка не відповідає дійсності; укладення договору купівлі продажу від 22.07.2017 не відповідала дійсній волі ОСОБА_4 ; покупцем за договором купівлі-продажу від 22.07.2017 була іноземна юридична особа від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв ОСОБА_7 , однак згідно з міжнародним приватним правом дійсність такої повинна бути посвідчена шляхом консульської легалізації або проставляння апостиля. Окрім цього зауважує, що режим спільного сумісного майна не може бути застосовано до особистого нерухомого майна ОСОБА_4 , оскільки остання розірвала шлюб з ОСОБА_6 , що стверджується заочним рішенням, яке згодом було скасовано за заявою ОСОБА_6 ,. про що їй відомо не було.

18.01.2021 представник відповідачів Swarog Europe s.r.o. та ОСОБА_5 адвокат Блохіна В.Ю. подала до суду заперечення, в яких стверджує про чинність та дійсність довіреності від 24.02.2016 при укладенні спірного правочину; повноваження представника Swarog Europe s.r.o. на укладення та підписання договору купівлі-продажу від 22.07.2017 була належним чином посвідчена, оскільки згідно з договором про правову допомогу між СРСР та Чехословацькою СР проставлення апостиля та/або консульської легалізації не вимагається.

Позивачка ОСОБА_4 в судовому засіданні від 25.02.2021 позов підтримала в повному обсязі та пояснила, що придбала земельну ділянку для створення комфортних умов проживання та при цьому не мала намір її продавати. Продаж спірної земельної ділянки вчинив її колишній чоловік ОСОБА_6 за ціною нижче оціночної в 11 разів. Від продажу земельної ділянки кошти вона не отримала. Коли вона видавала довіреність, то не мала наміру уповноважувати ОСОБА_6 на продаж спірної земельної ділянки. Довіреність має певні дефекти. Підпис в довіреності належить їй, але підписувала її вона несвідомо, оскільки в той час підписувала багато нотаріальних документів, в тому числі, що стосуються виїзду за кордон дитини.

Представники позивачки ОСОБА_4 адвокати Фекийшгазі К.С. та Лещинець Л.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві та інших заявах по суті справи, просили задовольнити позов. У письмовому виступі в судових дебатах адвокат Фекийшгазі К.С. вказав, що ОСОБА_6 самостійно прийняв рішення про продаж належного ОСОБА_4 майна, всупереч волевиявлення останньої та без узгодження з нею істотних умов спірного договору-купівлі продажу; вартість земельної ділянки була занижена; договір доручення на підставі якого видано довіреність від 24.02.2016 слід вважати неукладеним з огляду на невідповідність його вимогам конкретності і здійсненності; довіреність не містить достатніх реквізитів для ідентифікації ОСОБА_6 як повіреного; належне ОСОБА_4 майно вибуло з права власності ОСОБА_4 поза її волею, а відтак повинно бути витребуване в порядку ст. 388 ЦК України з чужого незаконного володіння.

Представник відповідачів Swarog Europe s.r.o. та ОСОБА_5 адвокат Блохіна В.Ю. проти задоволення позову заперечила. У письмовому виступі в судових дебатах вказала, що наявна у справі нотаріально посвідчена довіреність від 24.02.2016 із правом повіреного відчужувати належне позивачці майно та вчиняти будь-які дії відносно такого спростовує твердження ОСОБА_4 про відсутність у неї волевиявлення на продаж спірного майна, а зазначення нотаріусами різних адрес місця проживання ОСОБА_6 не свідчить, що ОСОБА_6 - повірений по довіреності та ОСОБА_6 - представник власника майна по договору купівлі-продажу є різними особами. Також вказала на невірно обраний позивачем спосіб захисту, вважаючи, що реституція, як наслідок недійсності правочину, та віндикація є взаємовиключними способами захисту та не можуть бути задоволені одночасно.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В. в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Допитаний у судовому засіданні від 01.04.2021 свідок ОСОБА_6 пояснив, що дійсно 24.02.2016 разом із ОСОБА_4 був присутній у нотаріальній конторі та особисто бачив як вона підписала довіреність та відповідну графу у журналі нотаріуса та вказав, що жодного тиску чи інших дій на останню вчинено не було. Більше того на той момент вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано, проживали однією сім`єю до 2019 року. Зазначає, що окрім довіреності від 24.02.2016, ОСОБА_4 було видано ще п`ять інших довіреностей, за якими і придбавалося, і продавалося майно. Стверджує, що майно було їх спільним, між ними як подружжям узгоджувалися питання щодо продажу нерухомого майна, його ціни, жодних проблем на той момент не було тощо. Ціна продажу була договірна і оговорювалась також із позивачкою. Кошти за продаж земельної ділянки він отримував в повному обсязі та приносив гроші в сім`ю. отримані від продажу земельної ділянки кошти він передав позивачці і за ці кошти вона їздила на відпочинок в Іспанію.

Заслухавши пояснення представників позивачки, доводи представника відповідача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, оцінивши у сукупності зібрані докази, суд приходить до наступного висновку.

Довіреністю від 24.02.2016, посвідченою приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А. за реєстровим №232, ОСОБА_4 на підставі усного договору доручення уповноважила повіреного ОСОБА_6 , що проживає в АДРЕСА_3 , зокрема на придбання на її ім`я, відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу (іпотеку) в забезпечення виконання її майнових зобов`язань, управління, а також вчинення для неї та/чи у її інтересах будь-яких дій щодо належного їй на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна, визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд; одержання належного їй майна, включаючи грошові суми та цінні папери; одержання будь-яких документів від громадян та юридичних осіб, незалежно від того, ким та з якою метою вони видані; представництво її інтересів у всіх без винятку установах, на підприємствах, в організаціях незалежно від їх форми власності та підпорядкування; на вчинення інших дій. Довіреність видана з правом передоручення наданих довіреністю повноважень і зберігає чинність до припинення її дії шляхом скасування.

Відповідно до сформованого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №37793228 від 30.10.2018 на підстави заяви ОСОБА_4 від 30.10.2018 до Єдиного реєстру довіреностей внесено реєстраційний запис про припинення дії довіреності від 24.02.2016, номер у реєстрі нотаріальних дій 232.

22.07.2017 між ОСОБА_4 (продавець), від імені якої на підставі довіреності від 24.02.2016, посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А. за реєстровим №232, діє ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 29.08.2014 Ужгородським МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області, зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 , та SWAROG EUROPE s.r.o. (покупець), від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 14.07.2017 Геденою Качмаровою , уповноваженою нотаріусом Др. Марта Валькова (Словаччина), діє ОСОБА_7 , укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. за реєстровим №1270. Згідно з договору продавець в особі свого представника передає у власність покупця, а покупець в особі свого представника купує земельну ділянку 0,0499 га, кадастровий номер: :46:001:0256, цільове призначення: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначено, що земельна ділянка належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 19.04.2016 приватним нотаріусом Кішкіним Д.В. за реєстровим №869, номер запису про право власності 14223816, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01.

За інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку з кадастровим номером :46:001:0256 за адресою АДРЕСА_1 власником такої є ОСОБА_5 . Державна реєстрація права проведена 23.12.2019 Ужгородським міським нотаріальним округом, номер запису про право 34833453.

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24.02.2021 земельна ділянка з кадастровим номером :46:001:0256 за адресою АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 . Підставою для державної реєстрації зазначено договір купівлі-продажу №2424, виданий 23.12.2019 приватним нотаріусам Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч.1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч.1 ст. 237 ЦК України).

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі усного договору доручення за нотаріально посвідченою довіреністю від 24.02.2016 уповноважила ОСОБА_6 зокрема «на відчуження…, а також вчинення для мене та/чи у моїх інтересах будь-яких дій щодо належного мені на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна, визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші мови на власний розсуд.»

При цьому довірителька ОСОБА_4 не скористалась своїм правом укласти в письмовій формі договір доручення та/або зазначити в довіреності перелік майна та умови відчуження повіреним такого, зокрема ціни відчужуваного об`єкта нерухомості, визначити істотні параметри та умови відчуження, порядок оплати та порядок передачі виручених коштів, відповідні обмеження для повіреного з даних питань тощо.

Відтак вказана довіреність надала право ОСОБА_6 на відомих йому умовах, визначених на власний розсуд, відчужити будь-яке належне ОСОБА_4 майно у будь-який не заборонений законом спосіб без обмеження умов такого відчуження (платно/безоплатно), особи покупця тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється відчуженням власником свого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відтак наявність у розглядуваній довіреності права повіреного на розпорядження майном шляхом його відчуження, а також вчинення з таким будь-яких дій, надало ОСОБА_6 право вчинити дію з припинення права власності на майно, тобто вчинити правочин по відчуженню спірного майна, а саме укласти договір купівлі-продажу.

За твердженням приватного нотаріуса Селехмана О.В., висловленому в його листі від 11.02.2021, адресованому ОСОБА_6 , 24.02.2016 до нього звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_6 для оформлення довіреності від імені ОСОБА_4 на ім`я її чоловіка ОСОБА_6 . Зазначено, що ОСОБА_4 перед підписанням довіреності прочитала таку.

Більш того зі змісту довіреності від 24.02.2016 вбачається, що приватний нотаріус роз`яснив їй зміст статей 244-245, 247-250 ЦК України щодо довіреності.

Позивач не надала суду доказів невідповідності виданої довіреності її волі та вимогам закону на момент вчинення цього правочину: довіреність вчинена в нотаріальній формі, її зміст відповідає встановленим для такого правочину вимогам закону та не вказує на жодні вади волі довірителя, довірителька уповноважила повіреного діяти від її імені, самостійно узгоджуючи необхідні питання щодо відчуження майна.

Таким чином довіреність була видана ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_6 з дотриманням вимог ст.ст. 202, 203, 209, ч. 1 ст. 245 та інших норм ЦК України.

Посилання у сторони позивача на те, що в довіреності від 24.02.2016 не вказано конкретного майна, з приводу якого ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_6 вчинити визначені дії, не свідчить про відсутність у повіреного права на відчуження земельної ділянки з кадастровим номером :46:001:0256 за адресою АДРЕСА_1 , яка на момент відчуження належала ОСОБА_4 на праві приватної власності, оскільки зі змісту довіреності вбачається, що таке право розповсюджувалося «щодо належного мені на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна», тобто на все майно, належне ОСОБА_4 , незалежно від місця його розташування, а також інших параметрів - типу, розміру тощо.

Довіреністю від 24.02.2016 ОСОБА_6 надано ряд вищевказаних прав щодо належного ОСОБА_4 майна, зокрема й право на вчинення будь-яких дій щодо такого без погоджень суми, термінів та інших умов. Відтак у ОСОБА_6 був відсутній обов`язок погоджувати з ОСОБА_4 укладення спірного договору, а також ціни продажу майна.

Аналізуючи доводи сторони позивача про те, що спірний договір купівлі-продажу ОСОБА_6 уклав не в інтересах ОСОБА_4 , оскільки спірне майно було відчужено поза її волею та по значно заниженій ціні, без узгодження питання продажу та вартості майна, суд констатує, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що ОСОБА_6 діяв всупереч інтересам довірительки ОСОБА_4 .

Так, зі змісту довіреності від 24.02.2016 вбачається, що ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_6 на будь-яке відчуження майна з правом самостійно, без погодження довірительки, визначати ціну відчужуваного.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За ст. 655 ЦК України ціна договору купівлі-продажу є істотною умовою такого.

Відповідно до Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції від 07.04.2017:

п.1.18 «Нотаріус посвідчує правочин, який передбачає будь-який перехід права власності на об`єкти нерухомості та об`єкти незавершеного будівництва, крім їх успадкування та дарування, за наявності документа про сплату до бюджету податку на доходи фізичних осіб, обчисленого з ціни, зазначеної у правочині, але не нижче оціночної вартості такого нерухомого майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності згідно з вимогами нормативно-правових актів з оцінки майна, та документа про оціночну вартість»;

п.6.3 «Нотаріус посвідчує правочин, який передбачає будь-який перехід права власності на об`єкти рухомого майна (крім легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів), крім їх успадкування та дарування, за наявності документа про сплату до бюджету податку на доходи фізичних осіб, обчисленого з ціни, зазначеної у правочині, та документа про оціночну вартість такого майна, визначену суб`єктом оціночної діяльності згідно з вимогами нормативно-правових актів з оцінки майна».

Отже при будь-якому відчуженні нерухомого майна, крім їх успадкування та дарування, та крім відчуження легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів незалежна оцінка майна, що підлягає відчуженню, є обов`язковою і нотаріус посвідчить такі угоди за наявності звіту про вартість майна і довідки про сплату необхідного податку.

У розділі 2 спірного договору вказано, що ціна земельної ділянки визначена сторонами у сумі 21900 грн., а згідно з висновку про ринкову вартість від 21.07.2017, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Гео-Карпати», ринкова вартість земельної ділянки становить 21846 грн.

Згідно з висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи №2402/21 від 24.02.2021, проведеної по заяві ОСОБА_4 , ринкова (дійсна) вартість земельної ділянки площею 0, 0499 га з кадастровим номером :46:001:0256 за адресою АДРЕСА_1 станом на 22.07.2017 визначена в сумі 241170 грн.

Вказаний висновок свідчить лише про відмінність ціни відчуженого майна від його ринкової вартості, однак не свідчить про те, що ОСОБА_6 повинен був узгодити з ОСОБА_4 вартість майна та ціну продажу.

Саме по собі відчуження нерухомості за ціною, нижчою від ринкової, не свідчить про перевищення повіреним своїх повноважень чи вчинення правочину не в інтересах довірителя. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові №621/2173/16 від 03.02.2021.

Окрім цього суд зауважує, що з копії договору-купівлі продажу, за яким ОСОБА_4 набула у власність земельну ділянку в АДРЕСА_1 видно, що сторони між собою означили ціну такої у 6615 грн. при антологічній оцінці такої суб`єктом оціночної діяльності.

Більш того суд критично сприймає доводи сторони позивача про те, що довіреністю від 24.02.2016 ОСОБА_4 не уповноважувала ОСОБА_6 на проведення оцінки майна, в тому числі й визначення суб`єкта оціночної діяльності, оскільки ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_6 зокрема на одержання будь-яких документів від громадян та юридичних осіб, незалежно від того ким та з якою метою вони видані.

Твердження ОСОБА_4 про те, що вона не пам`ятає, чи підписувала у нотаріуса довіреність від 24.02.2016 спростовується наступними доказами: листом приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Селехмана А.О. від 11.02.2021, в якому зазначено, що довіреність від 24.02.2016 на ім`я свого чоловіка ОСОБА_6 ОСОБА_4 підписала особисто у його кабінеті та перед підписанням текст довіреності прочитала: показами свідка ОСОБА_6 , який повідомив, що 24.02.2016 із ОСОБА_4 був присутній у нотаріальній конторі та особисто бачив, як вона підписала довіреність та відповідну графу у журналі приватного нотаріуса; копією постанови про закриття кримінального провадження від 29.12.2020, зі змісту якої видно, що в рамках досудового розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, що знаходиться у провадженні слідчого управління ГУНП в Закарпатській області за заявою ОСОБА_4 , були проведені судово-почеркознавчі експертизи, якими встановлено, що підпис біля прізвища ОСОБА_10 та рукописний запис « ОСОБА_4 » у довіреності від 24.02.2016, номер у реєстрі нотаріальних дій 232, виконані ОСОБА_4 .

Надана представником позивачки ухвала слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 08.02.2021 про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 29.12.2020 не спростовує наявність проведеної експертизи та її результатів. Клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи в порядку ст. 116 ЦПК України від сторони позивача до суду не надходило.

Сторона позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається також на неправомірність дій приватного нотаріуса Кішкіна Д.В. при ідентифікації особи ОСОБА_6 як повіреного перед укладення спірного договору-купівлі продажу. Вказує на те, що ОСОБА_6 не проживав за адресою, яка була зазначена у довіреності від 24.02.2016 як місце проживання повіреного - АДРЕСА_3 .

З листа приватного нотаріуса Селехмана А.О. від 11.02.2021 вбачається, що в ході виготовлення довіреності було допущено помилку в зазначенні адреси повіреного ОСОБА_6 , яка помилково була перенесена з попередньої довіреності, однак довірителька ОСОБА_4 при перевірці змісту довіреності, перед її підписанням, не вказали на такий недолік.

Суд зауважує, що саме по собі невірне зазначення у довіреності місця проживання повіреного не можна визнати таким, що призвело до неправильної ідентифікації особи повіреного приватним нотаріусом Кішкіним Д.В. при посвідченні договору купівлі-продажу від 22.07.2017, оскільки особа повіреного на момент укладення спірного договору встановлювалась нотаріусом виключно згідно з паспорта громадянина України на підставі ім`я, прізвища та по батькові, а не по місцю проживання особи, яка звернулась для вчинення нотаріальної дії.

Окрім цього стороною відповідача надано суду копію довіреності від 27.05.2016, нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А. за реєстровим №795, яку ОСОБА_4 видала ОСОБА_6 на представництво її інтересів, в т.ч. на придбання та відчуження її майна, із зазначенням адреси місця проживання повіреного - АДРЕСА_4 .

Аналізуючи текст обох довіреностей, суд приходить до висновку, що повноваження ОСОБА_6 по змісту довіреності від 27.05.2016 тотожні повноваженням по довіреності від 24.02.2016, а відтак у суду відсутні сумніви про те, що ОСОБА_6 як мешканець АДРЕСА_4 є однією особою з ОСОБА_6 , що проживає в АДРЕСА_3

Протягом розгляду справи не було встановлено, що договір купівлі-продажу від 22.07.2017 від імені ОСОБА_4 було укладено не тією особою, яку остання уповноважила згідно з довіреності від 24.02.2016, більш того вказане спростовується власне повіреним ОСОБА_6 , який при його допиті як свідка не заперечував укладення від імені ОСОБА_4 спірного договору купівлі-продажу. У наданих суду поясненнях ОСОБА_4 підтвердила, що іншого ОСОБА_6 , окрім свого колишнього чоловіка, вона не знає, а відтак не могла видати на ім`я невідомої їй людини довіреність із правом розпорядження всім своїм майном.

З аналізу наявних в матеріалах справи рішень судів та відомостей, наданих позивачкою в своїх поясненнях, та ОСОБА_6 як свідком, суд констатує, що позивачка як довіритель, а ОСОБА_6 , як повірений, перебували у шлюбних відносинах як фактичних, так і юридичних. Враховуючи наявність в матеріалах справи заочного рішення суду, яке згодом було скасоване, та відповідного актового запису, приймаючи до уваги неточні пояснення позивачки щодо часових інтервалів фактичного проживання з ОСОБА_6 , а також з огляду на твердження свідка ОСОБА_6 про фактичні шлюбні відносини з позивачкою до 2019 року, суд позбавлений можливості встановити чи перебували вказані особи у шлюбних відносинах на момент нотаріального оформлення довіреності від 24.06.2016 та вчинення спірного правочину від 22.07.2017. Більш того суд зауважує, що предмет розглядуваної справи не стосується сімейних відносин ОСОБА_4 та ОСОБА_6

01.04.2021 в суді зареєстровано нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_4 від 31.03.2021, за якою остання стверджує, що не уповноважувала ОСОБА_6 укладати спірний договір-купівлі продажу, відчужувати земельну ділянку з кадастровим номером :46:001:0256 за ціною 21900 грн., договір доручення щодо продажу саме цієї земельної ділянки з ОСОБА_6 не укладався, а спірний договір купівлі-продажу укладався та реєструвався нотаріусом без її присутності, умови такого не відповідали її внутрішній волі.

Однак з огляду на вищевказане суд приходить до висновку, що довіреність від 24.02.2016 ОСОБА_4 підписала особисто та добровільно, при посвідченні довіреності ОСОБА_4 нотаріусом було роз`яснено зміст статей 244-245, 247-250 ЦК України; видаючи довіреність, ОСОБА_4 в такий спосіб здійснила волевиявлення щодо відчуження належного їй майна, надавши ОСОБА_6 як повіреному право вчинити будь-які дії щодо цього майна на умовах, визначених повіреним на власний розсуд (суми, терміни); ОСОБА_6 як повірений укладаючи договір купівлі-продажу від 22.07.2017 діяв від імені ОСОБА_4 у межах наданих йому повноважень, без їх перевищення, тобто будь-яких дій на підставі довіреності від 24.02.2016, які такою не передбачені, ОСОБА_6 не вчинив; на час укладення спірного договору купівлі-продажу від 22.07.2017 довіреність від 24.02.2016 чинності не втратила.

За положеннями ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього

Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В п. 26 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам роз`яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

В розглядуваному випадку витребування майна з чужого незаконного володіння не може бути застосовано як спосіб захисту, оскільки судом не встановлено відсутність у ОСОБА_4 волевиявлення на відчуження належної їй земельної ділянки, шляхом продажу такої, діючим від її імені та в її інтересах, повіреним ОСОБА_6 .

Позивачем не надано належних доказів, які б безспірно підтверджували недотримання в момент укладення договору купівлі-продажу від 22.07.2017 стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, відповідно наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Правомірність договору купівлі-продажу нерухомого майна та набуття права власності презюмуються, договір є обов`язковим для виконання сторонами, відповідні права підлягають захисту, право власності є непорушним, ніхто не може бути за відсутності передбачених для того законом і встановлених підстав позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 204, 316, 321, 328, Глава 29, ст.ст. 626- 629, 638, 655, 657 ЦК України).

Укладаючи 22.07.2017 із ОСОБА_4 в особі її належно уповноваженого представника ОСОБА_6 договір купівлі-продажу нерухомого майна, SWAROG EUROPE s.r.o. вправі був розраховувати і покладатися на добросовісну, правомірну поведінку продавця, оскільки договір був укладений за відсутності будь-яких застережень з боку продавця щодо його особи чи документів, на підставі яких від його імені вчиняє правочин повірений.

Аналізуючи предмет та підстави заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що стороною позивача заявлено реституцію як наслідок недійсності договору купівлі продажу та витребування земельної ділянки від добросовісного набувача.

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не застосовуються як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції та одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.

Зазначений правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 р. у справі №6-2407цс15 та від 18.01.2017р. у справі №6-2723цс16).

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України, зважаючи на те, аналіз досліджених у справі доказів свідчить, що позивачем не доведено тих обставин, на які вона посилається як на підставу позову, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним, тому у його задоволенні слід відмовити.

Ухвалою суду від 28.07.2020 накладено арешт на земельну ділянку площею 0,499 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, кадастровий номер :46:001:0256, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та заборонено вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаної земельної ділянки.

За приписами ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що вжиті на час розгляду судом справи заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, в тому числі судовий збір, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 216, 235, 239, 244, 245, 249, 330, 346, 387, 655 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 77, 81, 89, 141, 158, 259, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_4 до Swarog Europe s.r.o., ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Денис Володимирович про визнання недійсним з моменту укладення нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. за №1270, (нотаріальний бланк НМЕ 383276) договору купівлі-продажу, укладеного 22.07.2017 між ОСОБА_4 та SWAROG EUROPE s.r.o.; визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0499 га, кадастровий номер: :46:001:0256, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01, цільове призначення: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 ; витребування з чужого незаконного володіння у ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0499 га, кадастровий номер: :46:001:0256, цільове призначення: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою суду від 28.07.2020, якою накладено арешт на земельну ділянку площею 0,499 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, кадастровий номер :46:001:0256, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та заборонено вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки площею 0,499 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, кадастровий номер :46:001:0256, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов