Справа № 495/8371/19
№ провадження 2/495/477/2021
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

09 липня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря - Іванченко А.С.,

Справа № 495/8371/19,

особисто - позивача ОСОБА_1 ,

особисто - відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Білгород - Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення особи від права на спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач ОСОБА_1 , звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_4 , про усунення особи від права на спадкування, просить суд усунути відповідача від спадкування, визнати недійсним та виключити запис у спадковому реєстрі щодо реєстрації спадкової справи № 197/2018 від 26 червня 2018 року щодо майна померлого ОСОБА_5 .

Так, свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з червня 2004 року по 23.12.2017 рік перебувала з ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах та проживала з ним однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 30.07.2019 року по справі № 495/5234/18 було встановлено, що вона разом з ОСОБА_5 були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки як подружжя, піклувалися один про одного, спільно облаштовували будинок, за спільні кошти проводили поточні ремонти.

Цим же рішенням суду також визначено, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є донька померлого ОСОБА_4 /перша черга/ та ОСОБА_1 /четверта черга/.

Разом тим, стверджує, що донька померлого не приймала участі у житті батька, не переймалась його здоров`ям, не надавала йому жодної допомоги, не проживала разом із ним.

Посилається у наведеному вище рішенні суду на показання свідка ОСОБА_6 , який зазначив, що на протязі 30 років до дня смерті ОСОБА_5 працював з ним та був добре знайомим з сім`є померлого, стосовно доньки померлого ОСОБА_5 - жодного разу не бачив ОСОБА_4 , яка б мала піклуватись про батька та після його смерті стала спадкоємцем І черги.

В свою чергу, вона наполягає, що протягом тривалого часу вона опікувалась чоловіком, матеріально забезпечувала його, оскільки внаслідок тяжкої хвороби і операції він ніде не працював, потребував постійного догляду.

З направлення МСЕК № 279 від 25.05.2016 року ОСОБА_5 було визначено діагноз: гангрена правої стопи, оперативне лікування - ампутація н/к, та 23.05.2016 року хворий був виписаний з хірургічного відділення із зазначенням, що хворий переміщається за допомогою сторонніх осіб, непрацездатний.

Тож, вказує, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою та каліцтвом внаслідок ампутації правої н/к, він ніяким чином не міг забезпечити свого життя та потребував стороннього догляду, допомоги та піклування.

Саме вона купувала йому ліки, продукти харчування, готувала їжу, надавала іншу допомогу, а після смерті чоловіка поховала його за власні кошти, наразі продовжує сплачувати комунальні послуги та проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що іншого житла, крім будинку, в якому вона мешкала разом із чоловіком у неї немає.

Також звертає увагу суду, що своєчасно надала до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, та саме за її заявою було відкрито спадкову справу до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Донька померлого із пропуском строку звернулась до Першої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини/не за місцем відкриття спадщини/.

Враховуючи підстави, за яких особу може бути усунено від спадкування, визначені у ч.5 ст.1224 ЦК України, вона і звернулась до суду з даним позовом.

17 вересня 2019 року відповідач надала письмовий відзив, згідно якого вказувала, що ствердження позивача про необхідність усунення її від спадкування є неправдивими та не підтверджені належними доказами.

Так, зазначає, що на час тяжкої хвороби батька - ОСОБА_5 , відповідач була вагітна, а після пологів отримувала державну допомогу при народженні дитини /860 грн/, а її колишній чоловік знаходився з 2016 року по теперішній час у місцях позбавлення волі.

В той же час, стверджує, що батько не просив від неї жодної допомоги.

До того ж, батько ОСОБА_5 отримував пенсію відповідача по втраті годувальника з 2003 року по 2015 рік, які використовував не на її утримання, а на власні нужди.

З батьком відповідач не могла проживати, адже не склались відносини з позивачем.

Вона була на повному утриманні дядьки та тітки.

У 2015 році виїхала до м. Одеси, де бажала поступити навчатися, але у зв`язку з відсутністю коштів стала працювати за приватним наймом.

ІНФОРМАЦІЯ_5 їй виконалося 18 років.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в неї народився син - ОСОБА_7 ..

Вона повністю без допомоги чоловіка виносила та народила дитину, аліментів вона не отримує.

Тож, ОСОБА_3 вказує, що сама потребувала допомоги, а батько не звертався до неї по допомогу, проте отримував її з пенсії по втраті годувальника.

На підставі усього вищевикладеного просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

13 вересня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням її підготовчого розгляду.

13 вересня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду задоволена заява позивача про забезпечення позову частково.

12 березня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті.

Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав наведених у позові.

Відповідач у судовому засіданні з позовними вимогами не погодилася, просить суд в їх задоволені відмовити, вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Вислухавши позивача, відповідача, допитавши в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 . /л.с.11/.

Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно.

Так, як вбачається з матеріалів справи, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_5 належала на праві власності на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду по справі № 2-1686 від 16.02.2006 року 13/40 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . /л.с.12/.

Як встановлено з доказів, що приєднані позивачем в якості обґрунтування її вимог та досліджувались в ході розгляду справи № 495/5234/18, позивач перебувала у фактичних відносинах та спільно проживала разом з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу, починаючи з 2004 року та до дня смерті останнього.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.07.2019 року по справі № 495/5234/18, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки і зміна черговості одержання права на спадщину - задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, у період з липня 2004 року по дату смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки і зміна черговості одержання права на спадщину - відмовлено.

У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, у ході розгляду вищевказаної справи досліджувалась заява подана позивачем до СФГ «Хаджидер», та вказано, що вона не може розцінюватись судом як надання матеріального забезпечення спадкодавця, оскільки по-перше позивачем не надано жодних доказів, що орендну плату вона отримувала за земельну ділянку, яка належить їй на праві власності, по-друге невідомо на яку операцію вона просила надати їй зазначену у заяві суму коштів, більш того жодних доказів про сплату нею медикаментів, несення витрат на лікування померлого ОСОБА_5 , який до дня своєї смерті з 2016 року хворів вона суду не надала.

Судом враховується направлення ОСОБА_5 до МСЕК, у якому йдеться про перебування його у безпорадному стані, у зв`язку із тяжкою хворобою станом на 2016 рік, однак жодного достовірного доказу того, що саме ОСОБА_1 тривалий час піклувалася про нього матеріали справи не містять.

Сплата ОСОБА_1 послуг на поховання ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 свідчить лише про разовий, епізодичний характер її витрат.

У висновку суду, викладеному у рішенні від 30.07.2019 по справі № 495/5234/18 вказано, що враховуючи усе вищенаведене, а саме відсутність жодного належного, об`єктивного та достовірного доказу тривалого часу опікування ОСОБА_1 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , його матеріального забезпечення, надання іншої допомоги спадкодавцеві, який через тяжку хворобу перебував у безпорадному стані, прийнявши до уваги відсутність в сукупності усіх юридичних підстав для зміни в судовому порядку черговості спадкування, вказане зумовлює застосування загального порядку черговості спадкування».

Так, позивач звернулась до Білгород-Дністровської міської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та 24.03.2018 року заведено спадкову справу № 234/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 /л.с.19-21/.

Посилання позивача на заведення спадкової справи за заявою відповідача /не за місцем відкриття спадщини/ та із пропуском строку, визначеного чинним законодавством не стосується предмета спору.

Разом з тим, спростовуючи позовні вимоги, відповідачем приєднані до матеріалів справи свідоцтво про народження нею дитини 05.05.2017 року - ОСОБА_7 /л.с.42/, перебування нею у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 та зміну прізвища /свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 / /л.с.43/ та довідку № 660 з УПСЗ про отримування нею державної соціальної допомоги при народженні дитини у розмірі 860 грн /л.с.44/, копію вироку Жовтневого районного суду від 15.03.2019 року про засудження її чоловіка до позбавлення волі, який почав відбування покарання з 30.12.2016 року. /л.с.82-85/.

Тож, наведеними доказами відповідач вказує, що не могла надавати допомогу батькові, сама перебувала у тяжкому матеріальному становищі та потребувала допомоги.

До того ж відповідачем приєднані до матеріалів справи посвідчення її батька серії НОМЕР_3 , за яким він отримував допомогу по втраті годувальника з 20.05.2003 року по 31.03.2015 року /л.с.45/.

Згідно листа-відповіді № 2606/04-6 від 23.10.2019 з Білгород-Дністровського відділу з питань виплати пенсій № 4 Управління з питань виплати пенсій повідомлено, що ОСОБА_5 отримував пенсію по втраті годувальника на свою доньку ОСОБА_4 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , за померлу матір ОСОБА_12 з 20.05.2003 року по 31.12.2013 року. З 01.01.2014 року і по теперішній час пенсію отримує ОСОБА_4 особисто. /л.с.65/.

Разом з тим, суд критично ставиться до наданого доказу надання відповідачем допомоги батькові, адже вказана «допомога» відбувалась до досягнення нею віку з якого вона мала можливість отримувати її особисто, та до перебування спадкодавця в безпорадному стані.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що коли померла його сестра, мати відповідача, їй було 6 років, після похорон вони забрали її до себе та виховували, вона до 16 років проживала в них.

Померлий ОСОБА_5 залишився один та вказав, що дитині буде краще з ними, тому він і відав їм ОСОБА_4 , це було його рішення.

На покійну мати надавалася допомога про втрату годувальника, але він не допомагав дитині, пенсію забирав собі.

Оскільки дитина, відповідач по справі виховувалася ними, він ніколи від батька дитини кошти не отримував, пенсія була дитині, він повинний був взяти дитину на виховання або надавати їй допомогу.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що знає позивача більш десяти років.

Коли померла мати відповідача, дитина з ними не проживала, її забрали рідні, вона інколи приходила до батька, однак з ними не проживала.

Коли батько захворів, позивач здійснювала за ним догляд, донька навідувала батька, однак дуже рідко, він помер та позивач здійснювала його поховання.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_10 пояснила, що знайома з позивачем та її покійним чоловіком, так як є сусідами.

Він працював водієм, цієї його дитини вона не бачила, покійний скаржився їй, що хтів бачити доньку, бажав її бачити. Донька не приходила, все робила ОСОБА_1 доглядала його до його смерті.

Нормативне обґрунтування.

Внаслідок смерті особи, за положеннями ст. 1220 ЦК України, відкривається спадщина.

Однак, відповідно до ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

За положеннями ч. 2 ст. 1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Підстави для усунення від права на спадкування визначені ст. 1224 ЦК України, а саме: 1. Не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. 2. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. 3. Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. 4. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу. 5. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. 6. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Таким чином, у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи і лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Усунення від спадкування можливе лише за умови встановлення винної поведінки особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Оцінка аргументів сторін. Висновки суду.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Матеріалами справи достовірно встановлено перебування спадкодавця в безпорадному стані з 2016 року, зумовленому тяжкою хворобою та каліцтвом внаслідок ампутації правої н/к.

Вказаний факт визнається та не заперечується жодною із сторін.

Разом з тим, позивачем не наведено належних та допустимих доказів потреби спадкодавця в допомозі саме його донькою та можливості надання нею також допомоги.

Суд приймає до уваги докази, приєднані відповідачем з приводу її сімейного стану, перебування чоловіка у місцях позбавлення волі, та вагітність доньки спадкодавця під час його перебування в безпорадному стані, та не вбачає можливості надання нею допомоги батькові або умисного ухилення від надання допомоги спадкодавцеві.

У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи усе вищевикладене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, відповідно вимог чинного законодавства, та їх правозастосування до фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про недоведеність, необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині усунення особи ОСОБА_4 від права на спадкування, та як наслідок неможливість їх задоволення.

Більш того, суд звертає увагу, що в ході судового розгляду справи, на ім`я ОСОБА_13 / ОСОБА_2 нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.10.2019 року, зареєстровано в реєстрі за № 327/2019. /л.с.74/.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 186123313 від 24.10.2019 року, ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на 13/40 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . /л.с.76/.

Тож, вимога щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину позивачем не заявлялась.

Стосовно вимог про визнання недійсним та виключення запису в Спадковому реєстрі щодо реєстрації спадкової справи № 197/2018 від 26.06.2018 року щодо майна померлого ОСОБА_4 , то вони загалом необґрунтовані, адже відповідач отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі № 327/2019.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1224, 1258, 1264 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення особи від права на спадкування - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , паспорт № НОМЕР_6 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений 13 липня 2021 року.

Суддя: