печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2021 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Єряшевій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в міста Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «АЛЬФА-ГАРАНТ», ОСОБА_2 , про стягнення страхового відшкодування, відшкодування збитків (матеріальної шкоди), заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування, відшкодування збитків (матеріальної шкоди), заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, мотивуючи вимоги тим, що 01 березня 2017 року на автодорозі сполученням Полтава-Олександрія в с. Мачухи Полтавського району відбулась ДТП за участю автомобілю «ВАЗ-2107» д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобілю «Фольксваген» д/н НОМЕР_2 , що належить на праві власності Позивачу. Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Постановою Полтавського районного суду Полтавської області № 545/973/18 від 04 травня 2018 року, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Позивач звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант», де станом на момент вчинення ДТП була застахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів AК/1332280, з вимогою виплатити страхове відшкодування, надавши повний пакет документів, необхідний для прийняття рішення та виплати такого.

Як зазначається в змісті позовної заяви, в день подання представником позивача повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду - 14 березня 2017 року з представником позивача зв`язався чоловік та затвердив, що буде проводити огляд пошкодженого автомобілю від ТДВ «СК «Альфа-Гарант». Представник позивача надав відомості про місцезнаходження автомобілю в с. Тахтаулове Полтавської області та затвердив дату огляду, однак невдовзі представник від страхової компанії попередив, що ТДВ "СК "Альфа-Гарант" заявку на проведення експертизи відізвало з невідомих причин та проведення огляду не відбулось у строки, передбачені ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з вини Страховика.

З метою визначення розміру матеріального збитку, Позивач звернувся до СОД ФОП ОСОБА_3 та уклав з ним Договір про проведення оцінки задля фіксування пошкоджень на транспортному засобі позивача та підрахунку матеріального збитку. Відповідно до Звітів № 336/5-17 та № 336/5-17/2 складених СОД ФОП ОСОБА_3 на замовлення позивача, транспортний засіб визнано фізично знищеним, а вартість матеріального збитку складає 128 146,97 грн. (різниця між вартістю ТЗ до ДТП та вартістю ТЗ після ДТП відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Як зазначив позивач, всі оригінали документів були долучені до заяви від 10 липня 2017 року про виплату страхового відшкодування.

Листом від 22 серпня 2017 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомило про відмову позивачу у виплаті страхового відшкодування з посиланням на порушення ним вимог п. 37. 1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме: невиконання ним своїх обов`язків, визначених законом, що призвело до неможливості страховика встановити розміру заподіяної шкоди.

Проте, позивач вважає, ним вчинено всі необхідні дії, визначені законом та така відмова у виплаті страхового відшкодування є незаконною, недоведеною, безпідставною, та такою, що прямо порушує права позивача на отримання страхового відшкодування, через що, звертається до суду із вказаним позовом та просить стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» страхове відшкодування в розмірі 100 000,00 грн., пеню у розмірі 24 728,77 грн., інфляційні збитки в сумі 9 680,04 грн. та 3% річних у розмірі 28 146,97 грн.

Крім того, на підставі положень ст. 1194 ЦК України, враховуючи що розмір збитку перевищує страхову суму, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 різницю між загальним розміром завданої матеріальної шкоди та страховою сумою в сумі 28 146,97 грн.

Будучи належним чином повідомленим сторони в судове засідання не з`явились, представник позивача подав заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про відкладення судового розгляду даної справи у зв`язку з його зайнятістю в іншій справі. Такі підстави не розцінюються судом, як поважні та не можуть слугувати підставою для відкладення судового розгляду справи, оскільки представником сторони відповідача неправомірно визначено пріоритетність участі в одній справі перед іншою, тоді як про дату, час та місце судового розгляду даної справи представника відповідача було повідомлено завчасно належним чином та узгоджено дату слухання на попередньому судовому засіданні, а відтак, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд, приходить наступного висновку.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ОСОБА_1 є власником автомобіля «Volkswagen» модель «LT 35» д.н.з. НОМЕР_2 .

Судом встановлено, що 01 березня 2017 року на автодорозі сполученням Полтава-Олександрія в с. Мачухи Полтавського району з вини ОСОБА_2 , що встановлено постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 04 травня 2018 року у справі № 545/973/18 та цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів AК/1332280 з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 100 000,00 грн., франшиза нуль гривень, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортні засоби учасників пригоди, зокрема, автомобіль позивача «Volkswagen LT 35» д.н.з. НОМЕР_2 зазнав механічних пошкоджень.

Як вбачається з матеріалів справи, вказана постанова Полтавського районного суду Полтавської області від 04 травня 2018 року у справі № 545/973/18 набрала законної сили в установленому порядку.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, дорожньо-транспортна пригода сталась з вини ОСОБА_2 і на підставі ч. 6 ст. 82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.

14 березня 2017 року представник позивача звернувся до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду зазначивши в повідомленні, що транспортний засіб не перебуває на ходу та знаходиться в с. Тахтаулове 7-10 км від Полтави.

10 липня 2017 року позивач звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування, до якої долучив звіт № 336/5-17 на 26 арк., звіт № 336/5-17/2 на 18 арк.

Листом № 12/2927 від 22 серпня 2017 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» повідомило позивача про прийняття страховою компанією рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування з посиланням на порушення нею вимог п. 37. 1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме: невиконання нею своїх обов`язків, визначених законом, що призвело до неможливості страховика встановити розміру заподіяної шкоди.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регламентується Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (ст. ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Відповідно до положень п. п. 1.4. та 1.7. ст. 1 Закону № 1961-IV забезпеченим транспортним засобом, є транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована, а саме страхувальником та іншими особами, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом.

У відповідності до п. 1.7, 1.8 цього Закону страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована; страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18, від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц , провадження № 14-316цс18).

Згідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями ст. 29 Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 35.2. зазначеної статті передбачено, що до заяви додаються: документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником.

У відповідності до вимог п. 36.2 Закону страховик протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Згідно з ч. 1 п. 36.2 ст. 36 Закону страховик не пізніше 90 днів з моменту отримання заяви про виплату страхового відшкодування, у випадку прийнятого позитивного рішення, повинен сплатити таке відшкодування.

Відповідно до вимог п. 36.4. ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування).

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, позивачем на виконання вищевказаних вимог закону було вчинено відповідні дії.

Разом з тим, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомив позивача про відмову у виплаті і страхового відшкодування з посиланням на порушення нею вимог п. 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме: невиконання нею своїх обов`язків, визначених законом, що призвело до неможливості страховика встановити розміру заподіяної шкоди.

Так, п. 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причин та обставин її настання або розмір заподіяної шкоди.

Разом з тим, як встановлено судом такі обставини відсутні.

Матеріалами справи стверджується, що 14 березня 2017 року страхову компанію повідомлено про ДТП.

10 липня 2017 року позивач звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування, до якої долучив звіт № 336/5-17 на 26 арк., звіт № 336/5-17/2 на 18 арк.

Обґрунтовуючи відмову в виплаті страхового відшкодування, страхова компанія посилається на те, що після подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та керуючись п. п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», було направлено заявку на проведення автотоварознавчого дослідження, щодо визначення розміру матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Volkswagen», державний номер НОМЕР_2 до ТОВ «Всеукраїнська експертна компанія «Сова». Як зазначається з матеріалів поданого відповідачем-1 відзиву ТОВ «ВЕК «СОВА» проведення огляду пошкодженого ТЗ було дорученого ОСОБА_4 , який в свою чергу в своїх письмових поясненнях вказав, що представник позивача першочергово свідомо затягувала момент огляду пошкодженого транспортного засобу та зрештою взагалі відмовилась надати його на огляд, які в свою чергу були долучені до відзиву.

Проте, останні судом оцінюються критично, через що не можуть бути покладені в основу судового рішення. До вказаного висновку суд надходить виходячи з того, що по-перше, дата надання пояснень - 13 вересня 2015 року передує самому факту настання ДТП, по-друге, відповідачем-1 не надано належних доказів повноважень особи ОСОБА_4 на огляд транспортного засобу, як представника страховика, по-третє, пояснення не містять конкретизації номера телефону за яким відбувався зв`язок з представником позивача, кількість таких дзвінків, дати здійснення дзвінків. Крім того у зазначених листах містяться суперечності, а саме Страховик звернувся до ТОВ «ВЕК «СОВА» на проведення оцінки, а ТОВ «ВЕК «СОВА» до ОСОБА_4 , однак сам ОСОБА_4 зазначає у поясненнях, що питання оплати послуг він погоджував з "Гратіоне", представником СК ОСОБА_5 . Крім того, відповідно до картки атестованого судового експерта ОСОБА_4, що міститься у відкритому реєстрі атестованих судових експертів на сайті Міністерства юстиції України вбачається, що зазначений експерт не є експертом-автотоварознавцем, а тому не міг оглядати транспортний засіб для встановлення вартості матеріального збитку.

Отже, пояснення ОСОБА_4 не підтверджуються належними доказами, таким чином ТДВ СК «Альфа-Гарант» не надало належних, достовірних та достатніх доказів того, що сторона позивача свідомо не виконувала покладені на себе обов`язки з надання пошкодженого ТЗ для огляду Страховику.

Крім того, відповідно до довідки заступника начальника СВ Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області транспортний засіб «Фольксваген» д/н НОМЕР_2 з 01 березня 2017 року по 31 березня 2017 року перебував на відповідальному зберіганні на майданчику в с. Тахтаулово Полтавського району, а тому позивач не міг жодним чином перешкоджати огляду транспортного засобу. Твердження відповідача-1 щодо неможливості оглянути транспортний засіб позивача на майданчику у визначений Законом строк не підтверджуються жодним доказом.

В свою чергу позивачем у відповіді на відзив та в своїх поясненнях було конкретизовано всі обставини, що виникли в результаті спору зі страховиком, та надано достатні докази в спростування фактів викладених ТДВ «СК «Альфа-Гарант» у відзиві на позовну заяву.

Також, не приймається до уваги посилання відповідача на перевірку діяльності компанії, здійснену НКДРСНФП, і в ході вказаного позапланового заходу порушення не встановлені, з огляду на те, що останні не містять відомостей, що стосуються предмету доказування у даній справі.

Відповідно до пп. 37.1.3. п. 37.1. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зроблено висновок, що: «у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 вищезазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру».

За змістом ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно пп. 33.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник, а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна.

Відповідно до пп. 34.1 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Підпунктом 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначається, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Відповідно до підпункту 34.3 статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Отже, оскільки факт настання страхового випадку сторонами не спростовується і підтверджується постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 04 травня 2018 року у справі № 545/973/18 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності та вбачаючи, що 14 березня 2017 року представник позивача звернувся до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду зазначивши в повідомленні місце знаходження транспортного засобу позивача, беручи до уваги, що представник страхової компанії протягом десяти робочих днів після одержання повідомлення про подію не прибув до місцезнаходження пошкодженого автомобіля, позивач правомірно 29 березня 2017 року звернувся до СОД ФОП ОСОБА_3 та уклав з ним Договір про проведення оцінки №336/5-17, яким складено Звіти про оцінку 336/5-17/ та 336/5-17/2.

Отже, відмова ТДВ «СК «Альфа-Гарант» у виплаті страхового відшкодування позивачу є незаконною, оскільки така відмова суперечить положенням Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та обмежує права позивача, який для реалізації свого права на отримання страхового відшкодування у законодавчо встановлені строки звернувся до страховика та надав всі необхідні документи.

Згідно зі Звітом про оцінку вартості матеріального збитку № 336/5-17 від 30 травня 2017 року складеним СОД ФОП ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту складає 353 718,76 грн, а ринкова вартість автомобілю до ДТП - 260 954,94 грн.

Виходячи зі змісту п. 8.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом МУЮ та ФДМ України 24 листопада 2003 року за №142/5/2092, за даних умов вартість матеріального збитку визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ до ДТП.

Згідно зі Звітом № 336/5-17/2 про оцінку транспортного засобу з урахуванням аварійних пошкоджень. Відповідно до зазначеного звіту ринкова вартість автомобілю а/м «Фольксваген» д/н НОМЕР_2 після ДТП складає 132 807,97 грн.

Таким чином, позивачу, як власнику автомобілю «Фольксваген» д/н НОМЕР_2 завдано майнову шкоду у розмірі 128 146,97 грн., що відповідає різниці між вартістю ТЗ до ДТП - 260 954,94 грн., та вартістю ТЗ після ДТП - 132 807,97 грн. відповідно до зазначених вище звітів на підставі ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» .

Відповідачами не спростовано жодним чином зазначений розмір матеріального збитку.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» 100 000,00 грн. страхового відшкодування відповідно до ліміту відповідальності страховика за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів AК/1332280.

Крім того суд зазначає, що страховик зобов`язаний, зокрема у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України).

У разі несплати страховиком страхувальнику або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (ч. 1 ст. 992 ЦК України).

Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ч. 1 ст. 624 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Крім того, у п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 761/6406/16-ц наголосив, що грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження №12-14гс18) вказала, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Із аналізу наведених норм вбачається, що несплата страховиком страхового відшкодування у повному обсязі у передбачені законодавством строки, є неналежним виконанням грошового зобов`язання, внаслідок чого має місце прострочення виконання такого зобов`язання.

Надаючи оцінку наданому позивачем розрахунку заборгованості, суд враховує, що 10 липня 2017 року позивач звернувся до відповідача із необхідними документами про виплату страхового відшкодування. Враховуючи положення п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого граничний строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплати складає 90 днів, взявши до уваги визначені позивачем вимоги до страховика, погоджується з тим, що починаючи з наступного дня після отримання відмови страховика у здійсненні виплати страхового у страховика виникло прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно, суд погоджується з початком розрахункового періоду, наданим позивачем для обрахунку часу прострочення, починаючи з 23 серпня 2017 року та приходить до висновку про необхідність стягнення з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь позивача пені в розмірі 24 728,77 грн., інфляційних витрат у розмірі 9 680,04 та 3% річних в розмірі 2 474,00 грн.

При цьому суд враховує, що ТДВ «СК «Альфа-Гарант» не подавав заперечень щодо його обґрунтованості таких вимог позивача та розміру, який заявлявся позивачем.

В силу положень ст. 1194 ЦК України саме, на особу, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, та яка винна у настанні дорожньо-транспортної пригоди, покладається обов`язок по відшкодуванню різниці між розміром матеріальних збитків, які визначається, як витрати, яких особа повинна зробити для відновлення пошкодженої речі, та сплаченою сумою страхового відшкодування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача до ОСОБА_2 та стягнення з нього відшкодування матеріального збитку в сумі 28 146,97 грн., що становить різницю між загальним розміром завданої матеріальної шкоди згідно наданих Звітів та страховою сумою.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь позивача підлягає стягненню сума страхового відшкодування у розмірі 100 000,00 грн, пеня за 301 день прострочення у розмірі 24 728,77 грн., збитки від інфляції у розмірі 9 680,04 грн., 3% річних за 289 днів прострочення у розмірі 2 474,00 грн., з ОСОБА_2 різницю між загальним розміром завданої шкоди та страховою сумою у розмірі 28 146,97 грн.

Згідно з ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 368,82 грн, а з ОСОБА_2 281,46 грн.

Керуючись ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81, 102, 103, 133, 141, 252 ЦПК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування, відшкодування збитків (матеріальної шкоди), заподіяної джерелом підвищеної небезпеки - задовольнити.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (01133, м. Київ, бул. Л. Українки, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) страхове відшкодування у розмірі 100 000,00 грн., пеню в сумі 24 728,77 грн., інфляційні збитки у розмірі 9 680,04 грн. та 3% річних в сумі 28 146,97 грн., а всього 136 882,81 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) матеріальну шкоду у розмірі 28 146,97 грн.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (01133, м. Київ, бул. Л. Українки, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 1 368,82 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 281,46 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В. А. Писанець