Справа № 135/90/21
Провадження № 2/135/119/21
РІШЕННЯ

іменем України

17.06.2021 Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: судді Корнієнка О.М.,

з участю секретаря судових засідань Міронової Ю.М.,

представника позивача Новака Д.М.,

представника ГУНП у Вінницькій області Костенко Ю.О.,

представника Вінницької обласної прокуратури Білодіда П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Зазначив, що 25.12.2015 о 22 год. 00 хв. він був затриманий працівниками поліції в с. Нова Ободівка Тростянецького району Вінницької області за начебто незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вчинені особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК України. Після проведення слідчих дій його відпустили. 26.12.2015 по даному факту внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000435 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України. 04.03.2016 о 9 год. 00 хв., згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, на підставі ухвали слідчого судді він був затриманий. В той же день ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 04.03.2016 по справі №147/321/16-к до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Вінницькій установі виконання покарань УДПтС України у Вінницькій області №1. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 26.04.2016 по справі №147/474/16-к змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт з використанням електронних засобів контролю, який неодноразово продовжувався. Отже, під вартою він перебував 54 дні з 04.03.2016 до 26.04.2016 року.

Вироком Тростянецького районного суду Вінницької області від 07.11.2016 його було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання за новим вироком не відбутої частини покарання за вироком Тростянецького районного суду Вінницької області від 19.05.2011 призначено остаточне покарання у виді чотирьох років чотирьох місяців позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16.03.2017 вказаний вирок Тростянецького районного суду Вінницької області від 07.11.2016 - скасовано в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства. Кримінальне провадження повернуто до Тростянецького районного суду Вінницької області для призначення нового судового розгляду.

Вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 15.05.2018 по справі №147/474/16-к ухвалено визнати його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та виправдати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. На даний вирок суду прокурором подана апеляційна скарга. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05.10.2018 по справі №141/474/16-к апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 15.05.2018 відносно нього без зміни. Водночас, 05.10.2018 вказаний вирок набрав законної сили.

Таким чином, протягом 2 років 9 місяців 10 днів він незаконно перебував під слідством та судом, а серед них, 54 дні перебував під вартою.

Повідомив, що до того часу, як був затриманий 25.12.2015 він займався особистим кустарно-ремісничим промислом в сільському господарстві, побутового обслуговування населення та іншими видами діяльності, основаними виключно на особистій праці. Від цього він отримував доходи для існування себе та своєї сім`ї, який був не менший ніж середня заробітна плата у Вінницькій області. Беручи до уваги, що офіційно на підприємстві він не працював, але займався вищезазначеними видами діяльності, основаними виключно на особистій праці, то до нього має розповсюджуватися середня місячна зарплата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги. Виходячи із загальновідомих та загальнодоступних відомостей офіційних даних Держстату України по середній заробітній платі у Вінницькій області, його середньомісячний заробіток складав 3406 грн. 92 коп. Перебуваючи протягом 2 років 9 місяців 10 днів (33,3 місяця) під слідством та судом, серед них 54 дні під вартою, внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відносно нього, він втратив заробіток в розмірі 113 450 грн. 44 коп. В зв`язку з чим просив суд стягнути з Державної казначейської служби України на його користь завдану матеріальну шкоду (втраченого заробітку, грошового забезпечення) в сумі 113450 грн.44 коп..

Також, просив стягнути на його користь інфляційні витрати в розмірі 40649 грн. 14 коп., посилаючись на те, що неотримані ним 113450,44 грн. коштів втраченого заробітку за весь період перебування під слідством та судом знецінювались. Позивачем проведено відповідний розрахунок інфляційних витрат.

Крім того, просив стягнути з Державної казначейської служби України 500000 грн. моральної шкоди. На обґрунтування вимог повідомив, що своїми протиправними діями по відношенню до нього держава Україна в особі відповідачів по справі спричинила йому душевні страждання, які виявилися в тому, що: він був незаконно затриманий; утримувався під вартою, внаслідок чого був ізольований від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу та кардинальним чином впливає на його життя; після цього він був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно нього було застосовано домашній арешт; позбавлений роботи та можливості заробляти на життя, утримувати своїх неповнолітніх дітей. У зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів та суду, який згодом виправдав його, він зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань, адже він став невпевнений та з заниженою самооцінкою і недооцінкою власних здібностей. Після вищеописаних подій він вимушений був витрачати дуже багато часу на повернення до нормального життя, адаптації в суспільстві. Замість того, щоб вести звичайний спосіб життя, а саме, зустрічатися з друзями, проводити вечори з близькими людьми, дітьми, відвідувати різні культурні установи та навчальні заклади, де навчаються діти, заробляти на життя, він вимушений був знаходиться під слідством і судом (в тому числі і під вартою), випробовувати моральні та фізичні страждання, бути позбавленим на належне утримання своїх дітей та сім`ї загалом.

Крім того, чинниками, які враховуються під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди є негативні наслідки, які продовжувалися для нього після закриття кримінального провадження відносно нього, враховуючи характер і обсяг страждань, яких він зазнав, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тому, на підставі положень закону, який встановлює гарантований мінімум розмір моральної шкоди та який не може бути зменшений, він має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом протягом 2 років 9 місяців 10 днів (33,3 місяця), станом на дату ухвалення судового рішення. Однак, аналізуючи ступінь негативного впливу на його життя та свідомість як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і факту тривалого безпідставного утримання під вартою, зокрема, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які він поніс через неможливість тривалого відновлення своїх прав, позивач вважає, що належний розмір відшкодування моральної шкоди йому в даному випадку складає 500000 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості.

Таким чином, він вимушений звернутися до суду для відшкодування матеріальної шкоди (втраченого заробітку, грошового забезпечення) в розмірі 113450 грн. 44 коп., інфляційних витрат в розмірі 40469 грн. 14 коп., моральної шкоди в розмірі 500000 грн., яка була заподіяна йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного засудження.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Новак Д.М. позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини. Додатково пояснив, що ОСОБА_1 був затриманий 25.12.2015 року, наступного дня вранці його відпустили. Період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 25.12.2015 по 05.10.2018, тобто 2 роки 9 місяців 10 днів. Розрахунок мінімальної суми відшкодування моральної шкоди було помилково проведено, виходячи із мінімальної заробітної плати 3723 грн., оскільки вірним буде проведення такого розрахунку виходячи із мінімальної заробітної плати в 6000 грн., яка встановлена з 01.01.2021 року. Також зазначив, що ОСОБА_1 до затримання офіційно не був працевлаштований, однак займався кустарно-ремісничим промислом, ремонтував техніку людям, виконував сільськогосподарські роботи, допомагав в будівництві, заготівлі дров, фуражу, тощо. Чи перебував в центрі зайнятості та чи сплачував податки за цей період ОСОБА_1 йому невідомо. Представник позивача вказав, що пред?явлені вимоги до держави Україна, а відповідачами зазначено державні органи, які уособлюють державу та Державна казначейська служба України, як розпорядник коштів.

Окрім того, згідно відповіді на відзив поданого на позовну заяву представником Головного управління Національної поліції у Вінницькій області представник позивача зазначив, що підставою звернення до суду з позовом ОСОБА_1 є постановлення Ладижинським міським судом Вінницької області та Апеляційним судом Вінницької області рішень, якими виправдано його у вчиненні інкримінуємого йому діяння. Тому просив відшкодувати ОСОБА_1 заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також, враховуючи ступінь негативного впливу на життя ОСОБА_1 та свідомість як факту безпідставного кримінального переслідування, також і факту його тривалого безпідставного утримання під вартою, відшкодувати моральну шкоду.

Представник відповідача Вінницької обласної прокуратури в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , просив відмовити в задоволенні позову. Також, згідно поданого відзиву на позовну заяву зазначили наступне. Виправдання ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, не є достатньою, беззаперечною та самостійною пiдставою стягнення моральної та матеріальної шкоди на підставі Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадяниновi незаконними дiями органiв, що здiйснюють оперативно-розшукову дiяльнiсть, органiв досудового розслiдування, прокуратури i суду» та доказом такої шкоди.

Кримiнальним процесуальним законодавством передбачена можливість обмеження прав громадян з метою досягнення завдань кримiнального провадження, отже кримінально-процесуальна діяльність прокурора зумовлена завданнями кримiнального провадження та покладеними на нього кримінальним процесуальним законодавством обов`язками та здійснюється у порядку та на піставі, встановлених Кримiнальним процесуальним кодексом України, яким допускається встановлене ним обмеження прав громадян. Не сам факт безпідставного притягнення до кримінальної відповідальності особи з послідуючою реабілітацією дає право на відшкодування завданої шкоди, а лише незаконність прийнятих органом досудового розслiдування чи прокурором процесуальних рішень, яка має бути доведена та встановлена. Підставою для виправдування позивача стало визнання судом ряду зібраних у справі доказiв недопустимими. При цьому, при здійсненні кримiнального провадження №0000435 вiд 26.12.2015 органи прокуратури діяли відносно заявника з дотриманням норм КПК України, незаконність дiй та рішень органiв прокуратури не встановлена.

Отже, за відсутності факту незаконності дiй органiв досудового розслiдування, прокуратури та суду, лише факт постановлення виправдувального вироку суду за недоведеністю наявності в діянні обвинуваченого складу кримiнального правопорушення, через визнання ряду доказів недопустимими, не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Обгрунтовуючи наявність матеріальної шкоди у вигляді втрати заробітку, позивач не доводить, що він дійсно працював до моменту затримання, мав заробіток у вказаному ним розмірі i втратив його пiд час перебування пiд слiдством i судом, не вказуючи ні конкретний вид здійснюваної ним трудової дiяльностi та розмір отриманих грошових доходiв, ні форму оплати праці, не вказуючи, яка форма оплати податків ним застосовувалась, яка сума податків сплачена ним з отриманого доходу, не наводячи інші обставини i докази, якi б дозволили достовірно встанови факт отримання доходiв внаслідок індивідуальної праці.

Позивачем не наведено фактичного змісту отриманої, за його твердженням, моральної шкоди. Як опис отриманих, за твердженням позивача, моральних страждань, так i посилання на критерії глибини i тяжкості носять загальний характер, не пов`язаний з конкретними життєвими обставинами позивача, без посилання на докази (документи, особи), які можуть їх пiдтвердити. Таким чином, наявність моральної шкоди не підтверджена позивачем належними, допустимими та достатніми доказами. Позивач неодноразово вчиняв умисні злочини, був засуджений, відбував покарання у мiсцях позбавлення волі, засуджувався умовно, з iспитовим строком, звільнювався умовно-достроково, проте належних висновків не робив та вчиняв нові умисні злочини. Тобто перебування під слідством i судом, у мiсцях виконання покарань не є для позивача травмуючими факторами, оскільки було наслідками його винних та протиправних дій. Навіть послаблення, застосовані до нього при обранні міри покарання чи відбутті покарання не впливали на зміну ним власном протиправної поведiнки. За таких обставин посилання позивача на отримані ним моральні страждання у кримінальному провадженні № 0000435 вiд 26.12.2015, їх тяжкість та глибину, кардинальність та глобальність змін у його житті за відсутності доказів мають бути піддані обгрунтованим сумнівам. Зазначені бездоказові твердження позивача не обгрунтовують та не доводять визначений ним розмiр моральної шкоди у сумі 500 000 грн.

Позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому шкоди відповідачами, не доведено наявнiсть жодного з елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди, як i самого факту моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями ІНФОРМАЦІЯ_1 , не доведено завдання матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку, що відповідно до ст.81 ЦПК є його процесуальним обов' язком. 3 огляду на викладене, підстави для стягнення заявленої позивачем матеріальної шкоди, інфляційних витрат та моральної шкоди відсутні.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні. Згідно поданого відзиву на позовну заяву зазначили, що Головне управління Національної поліції у Вінницькій області не визнає даної позовної заяви, вважає її безпідставною та необґрунтованою з наступних причин. Зазначили, що на сьогоднішній день відсутнє жодне рішення суду в порядку КПК України, яке б свідчило про незаконність дій ГУНП у Вінницькій області, вчинених по відношенню до позивача, а відтак факт незаконності дій ГУНП на сьогоднішній день є недоведений, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування шкоди, завданої органом дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, на підставі ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позивач просить стягнути 500000 грн. моральної шкоди, так як він зазнав душевних страждань. Однак, вказані обставини не доведені позивачем. Недоведення ж цих обставин є підставою для відмови у позові.

Також заперечують щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу. Так, як заявлений обсяг витрат на правничу допомогу є явно завищеним зважаючи на те, що справа не становить значної складності, аналіз судової практики та законодавства для підготовки правової позиції по даному факту не становить складнощів.

Також, згідно заперечень щодо відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначили, що основним критерієм для відшкодування шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є незаконність дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, що є не доведеним. Відсутнє жодне рішення суду в порядку КПК України, яке б свідчило про незаконність дій ГУНП у Вінницькій області, вчинених щодо позивача, а відтак факт незаконності дій ГУНП є недоведеним, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування шкоди. Також, недоведеним є факт того, що ОСОБА_1 зазнав душевних страждань, на підставі чого йому було завдано моральної шкоди.

Представник Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явився. Подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив, що згiдно зі статті 19 Конституцiї України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, вiдповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Жодним нормативним-правовим актом України не передбачено, що орган Державної казначейської служби України несе відповідальність за дії інших органів державної влади.

Державна казначейська служба України є самостійною юридичною особою, самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, ніяких порушень прав та законних інтересів позивача не допускала.

Тому вимога позивача про стягнення з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 654 099,58 грн з них: 113450,44 грн вiдшкодування втраченого заробітку; 40649,14 грн інфляційних витрат; 500000,00 грн моральної шкоди, є безпідставною та такою, що не грунтується на вимогах законодавства.

Жодного доказу про визнання дiй органів що здiйснюють оперативно-розшукову дiяльнiсть, досудове розслiдування, прокуратури та суду незаконними позивачем не надано.

Позивач жодних належних та допустимих доказів протиправності (незаконності) дiй працiвникiв Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та працiвникiв Вінницької обласної прокуратури не надав.

Позивачем в установленому порядку не надано жодного належного, допустимого, достовірного доказу щодо наявності неправомірної поведiнки відповідачів та спричиненої моральної шкоди, причино-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, що в свою чергу виключає цивільну вiдповiдальнiсть за заподiяну моральну шкоду та вказує про відсутність підстав для її відшкодування.

Поряд з тим позивачем не надано належних та допустимих доказів, що свідчать про понесення позивачем моральних страждань.

Крім того, до компетенції органiв державної казначейської служби вiдноситься виконання судових рiшень за якими передбачено безспірне списання коштiв Державного бюджету. Таким чином, компетенція органiв Державної казначейської служби України у подiбних справах виникає лише на останній стадії судового провадження - виконання судового рішення. Враховуючи зазначене, ні Державна казначейська служба України, ні територiальнi органи не можуть представляти Державу Україна у подiбних справах, оскільки вказаний спір не пов`язаний з виконанням рiшення суду.

Крiм того, Державна казначейська служба України не є органом, що порушив чи не визнає порушені права та інтереси позивача. Жодним нормативно-правовим актом України не передбачено, що Державна казначейська служба України несе відповідальність за державу та за дії інших органів державної влади. Тому просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали даної справи, покази свідка, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлено, що 25.12.2015 о 22 год. 00 хв. ОСОБА_1 був затриманий працівниками поліції в с. Нова Ободівка Тростянецького району Вінницької області, в ході проведення огляду місця події було проведено його обшук, що вбачається з копії протоколу огляду місця події від 25.12.2015. Згідно протоколу огляду, підставою його проведення було повідомлення по телефону «102» до Тростянецького ВП ГУНП у Вінницькій області про те, що невідома особа здійснила постріл із пневматичної зброї в чоловіка заявниці.

26.12.2015 вранці працівники поліції відпустили ОСОБА_1 після здійснення слідчих дій, що видно з позовної заяви та підтверджується поясненнями представника позивача.

26.12.2015 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000435 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України за фактом виявлення та вилучення в ОСОБА_1 паперового згортку із речовиною, схожою на наркотичну, що вбачається з копії витягу з кримінального провадження.

29.01.2016 ОСОБА_1 було вручено повідомлення про підозру у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, що підтверджується, зокрема, мотивувальною частиною ухвали слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 26.02.2016 по справі № 147/320/16-к, винесеній в рамках кримінального провадження №0000435 від 26.12.2015, а також підтверджено пояснення представника позивача.

26.02.2016 ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області було надано дозвіл на затримання ОСОБА_1 з метою його приводу для розгляду клопотання про тримання під вартою.

04.03.2016 ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 днів. Строк тримання під вартою рахувати з 04.03.2016 по 02.05.2016.

26.04.2016 ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області запобіжний захід щодо ОСОБА_1 тримання під вартою змінено на тримання його під домашнім арештом з використанням електронних засобів контролю, на строк 60 днів, до 24.06.2016.

Тобто ОСОБА_1 перебував під вартою 54 дні з 04.03.2016 до 26.04.2016.

З вироку Тростянецького районного суду Вінницької області від 07.11.2016 ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання за новим вироком не відбутої частини покарання за вироком Тростянецького районного суду Вінницької області від 19.05.2011 призначено остаточне покарання у виді чотирьох років чотирьох місяців позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16.03.2017 вирок Тростянецького районного суду Вінницької області від 07.11.2016 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, - скасовано в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства. Кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 309 КК України повернуто до Тростянецького районного суду Вінницької області для призначення нового судового розгляду.

Апеляційним судом Вінницької області визначено підсудність за Ладижинським міським судом Вінницької області.

Вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 15.05.2018 по справі №147/474/16-к ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05.10.2018 по справі №141/474/16-к апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 15.05.2018 відносно ОСОБА_1 без зміни. Тобто, вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 15.05.2018 набрав законної сили 05.10.2018 .

Касаційна скарга у справі №141/474/16-к по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч.2 ст.309 КК України не подавалась, що вбачається із повідомлення наданого 04.10.2019 Ладижинським міським судом Вінницької області.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_1 був затриманий працівниками поліції 25.12.2015, а наступного дня вранці його відпустили. Дане затримання було пов?язане із подальшим притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 309 КК України по кримінальному провадженню №0000435.

Свідок ОСОБА_2 показала, що більше 10 років проживає однією сім?єю із ОСОБА_1 , в них 5 дітей, чоловік і раніше і зараз працював неофіційно. В 2015 році її чоловік заробляв кошти від того, що допомагав людям рубати дрова, заготовляти сіно, ремонтував сільськогосподарський інвентар, перемотував двигуни, тощо. Під час кримінального провадження він дуже переживав, коли обрали йому запобіжний захід тримання під вартою, вона возила йому передачі в слідчий ізолятор, возила медикаменти, заспокійливі. Село в якому живуть мале, люди про все знають. Після виправдання ставлення оточуючих, сусідів, знайомих змінилось на краще. Вони зазнали значних втрат через розгляд справи, на транспорт, возили свідків. Чоловік отримував до взяття під варту біля 3000 грн. на місяць.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно із пунктом 3 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом.

Відповідно до положень ч. 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року № 266/94-ВР (далі по тексту Закон України № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України № 266/94-ВР ).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Такі висновки суду відповідають і правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 17 січня 2020 року по справі № 366/2027/18, яка підлягає врахуванню по даній справі.

ОСОБА_1 вважає, що він має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а саме: Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України, а також інфляційних втрат, всього в сумі 654099 грн 58 коп.

Вирішуючи підставність та обґрунтованість таких вимог позивача суд виходить з такого.

Доводи сторони позивача про те, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 2 роки 9 місяців 10 днів, в повній мірі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Оскільки судом встановлено, що підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України було вручено 29.01.2016.

Відтак, період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом слід обраховувати з часу пред?явлення підозри. Тому судом встановлено, що позивач незаконно перебував під слідством та судом з 29.01.2016 по 05.10.2018, тобто 2 роки 8 місяців 6 днів, в тому числі 54 дні перебував під вартою.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 20 вересня 2018 року по справі № 14-298цс18, в якій вказано, зокрема, що відшкодування моральної шкоди необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження та подальшого скасування обвинувального вироку, перебування під судом до ухвалення судом виправдувального вироку, та залишення його в силі судом апеляційної інстанції, тривалим часом перебування під вартою та під домашнім арештом позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: ст. 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.

При цьому необхідно зазначити, що виправдання ОСОБА_1 є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Відтак, сам факт винесення виправдувального вироку надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом.

Заперечення відповідачів проти позову не спростовують висновків суду про необхідність відшкодування позивачу шкоди відповідно до положень Закону України № 266/94-ВР. Оскільки ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Так, безпідставними є доводи відповідачів про необхідність відмови в позові через відсутність у справі доказів будь-яких незаконних дій представників органів слідства чи суду. Оскільки відповідно до зазначених вище положень закону завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

При цьому, обов`язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за статтею 1176 ЦК України покладається на державу, а отже моральна шкода має бути компенсована позивачу за рахунок держави, а не за рахунок відповідних юридичних осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Відповідно до положень Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2021 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 6000 грн. на місяць.

З урахуванням викладеного, мінімальний розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Таким чином, виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи та з урахуванням змісту вказаних норм закону, у позивача виникло право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Враховуючи час перебування позивача під слідством та судом 2 роки 8 місяців 6 днів (32 місяці 6 днів або 32,2 місяці), суд дійшов висновку про те, що розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу не може бути меншим 193200 грн. (32,23 х 6000 = 193200).

Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, яку було завдано позивачеві, суд виходить з такого.

Суд вважає, що такий розмір компенсації моральної шкоди заявлений ОСОБА_1 в сумі 500000 грн є недостатньо обґрунтованим.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»№ 4 від 31 березня 1995 року з відповідними змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховується стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

На підставі викладеного, враховуючи: що розмір компенсації моральної шкоди, завданої позивачу не може бути менший 193200 грн.; однак зважаючи на обставини на які посилався позивач у позовних заявах та його представник у судовому засіданні, у тому числі свідчення свідка; ступінь та глибину душевних страждань позивача, завдану незаконним засудженням; обранням щодо нього запобіжних заходів, зокрема перебування 54 дні під вартою, тривалого часу перебування під цілодобовим домашнім арештом, що свідчить про обмеження у праві пересування, заробітків, тощо; період перебування під слідством та судом протягом 2 років 8 місяців 6 днів; незаконного затримання та обшуку 25.12.2015; те, що сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності та набрання законної сили обвинувальним вироком суду - є значною психологічною травмою, зважаючи на реальний строк призначеного судом за вироком від 07.11.2016 покарання, який хоча і був в подальшому скасований апеляційним судом, однак сам по собі підтверджує факт переживання особи за своє майбутнє; істотність і характер вимушених змін у його житті і стосунках які він зазнав у зв`язку із тривалим кримінальним провадженням; характер моральних страждань, керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду необхідно визначити в сумі 250000 грн.

Разом з тим, суд вважає, що вказаний розмір компенсації не може бути більшим ніж той, який визначений судом, зважаючи, зокрема, на те, що розмір встановленого судом відшкодування не повинен слугувати засобом для збагачення особи, а є саме виразом грошової компенсації за завдану моральну шкоду.

Окрім цього, суд враховує і репутацію позивача, який на час затримання та подальшого перебування під слідством мав непогашену судимість за раніше вчинені злочини. Разом з тим, дана обставина жодним чином не може свідчити про відсутність переживань та відповідно не свідчить про відсутність спричиненої позивачу моральної шкоди. Оскільки сторонами по справі не було доведено, що після умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за попереднім вироком суду ОСОБА_1 не став на шлях виправлення чи вчиняв інші злочини.

Разом з тим, в задоволенні позовних вимог про стягнення втраченого заробітку та інфляційних витрат, слід відмовити, виходячи з такого.

Судом встановлено, що до затримання та під час перебування під слідством та судом позивач не був офіційно працевлаштований, про що зазначено і в позовній заяві.

Самі по собі доводи позивача про те, що він займався кустарно-ремісничим промислом в сільському господарстві не свідчать про постійний характер його зайняття та про реальність втрачених ним доходів та їх розмір.

Окрім цього, суд вважає частково безпідставними доводи позивача про те, що в зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності він не міг заробляти кошти, як раніше, через факт такого притягнення та перебування під слідством. Оскільки встановлено, що і до затримання та обрання щодо позивача запобіжного заходу він вже мав судимість. Тому суд відкидає як безпідставні покази свідка ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не міг офіційно працевлаштуватись в зв?язку із притягненням до кримінальної відповідальності. Відтак, після заміни запобіжного заходу, позивач і надалі міг займатись власним господарством, ремонтувати техніку вдома, тобто частково займатись тією діяльністю, якою, згідно позовної заяви, він займався раніше.

З урахуванням викладеного, оскільки на момент затримання та застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_1 не працював, від роботи (посади) не відсторонявся, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування йому втраченого заробітку.

Такий висновок суду відповідає практиці Верховного Суду, викладеній в постанові від 02.07.2020 по справі № 522/19221/17.

До того ж, підлягає врахуванню і те, що судом частково задоволено вимоги позивача про відшкодування завданої моральної шкоди, в розмірі, що дещо перевищує мінімальний розмір такого відшкодування, встановлений законом, відтак, таке перевищення над мінімальним розміром і слугуватиме додатковою компенсацією позивачу за неможливість заробляти кошти, зокрема і під час перебування під вартою, та за обмеження можливості заробляти кошти в період застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Враховуючи недоведеність позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди (втраченого заробітку) та відмови в задоволенні цієї вимоги, не підлягає задоволенню і позовна вимога про відшкодування інфляційних втрат, як така, що є похідною вимогою від відшкодування матеріальної шкоди. Окрім того, розрахунок відшкодування інфляційних втрат, наведений у позовній заяві, є невірним, оскільки розрахований від суми боргу одразу за весь період на кінець такого періоду, хоча позивач вказує, що втрати від заробітку були щомісячно. Тому такий розрахунок можна проводити виходячи лише із даних щомісячного заробітку та відповідного щомісячного індексу інфляції. При цьому лише в разі доведення вимоги про відшкодування втраченого заробітку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 250000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи, наведені відповідачами не спростовують висновків суду про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. 55, 56 Конституції України, ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.15-16, 22, 23, 1173, 1176 ЦК України, ст.ст.1, 2, 3, 11, 12 Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року № 12-рп/2001, ст.1, 2, 3, 13, 19, 42, 43, 48, 49, 59, 76-81, 82, 89, 95, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Нова - Ободівка Тростянецького району Вінницької області, РНОКПП НОМЕР_1 ) 250 000 гривень грошової компенсації моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Суддя