Справа № 487/7083/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Щербина С. В.
Провадження № 22ц/812/1164/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 липня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Горенко Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 квітня 2021 року, постановлену під головуванням судді Щербини С. В. в залі суду в місті Миколаєві о 11 год. 50 хв., зі складанням її повного тексту, по справі

за скаргою

ОСОБА_1

про визнання неправомірними дії та постанову

головного державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)

Кирильченка Д. В.

(далі головного державного виконавця Кирильченка Д. В.), -

В С Т А Н О В И Л А:

29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, у якій просила визнати неправомірними: постанову головного державного виконавця Кирильченка Д. В. у ВП №59842007 від 8 вересня 2020 року про арешт її коштів на картковому рахунку, відкритому в АТ «УкрСиббанк», та дії виконавця щодо примусового стягнення на її заробітну плату з порушенням вимог, передбачених частиною 2 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», та не направлення на її адресу постанови від 8 вересня 2020 року для використання нею свого права на оскарження документу виконавчого провадження. Внаслідок неправомірності таких дій головного державного виконавця просила суд зобов`язати його скасувати постанову про арешт коштів від 8 вересня 2020 року та винесення постанови про примусове стягнення на заробітну плату на її картковому рахунку у відповідності до частини 2 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження».

Обґрунтовуючи вимоги скарги, боржниця зазначала, що відкрила картковий рахунок у банку, у зв`язку з влаштування на роботу у серпні 2020 року, але випадково дізналася про арешт коштів. Тому 23 вересня 2020 року звернулася до виконавця, який роз`яснив їй необхідність надати довідку про заробітну плату за останні шість місяців, яку вона надати не може, так як працює менший строк, але виконавець арешт з коштів, якими є її заробітна плата не знімає.

У відзиві на скаргу ОСОБА_1 , який поданий Заводським ВДВС міста Миколаєва, відділ виконавчої служби вважав доводи боржника необґрунтованими, з огляду на те, що режим рахунку та можливість виконання постанови державного виконавця перевіряє банк, яким виконана постанова від 8 вересня 2020 року без зауважень. Тому головний державний виконавець при винесені постанови про накладення арешту на кошти, які знаходяться на рахунку в банку, діяв у відповідності та в межах закону. Доказів про те, що картковий рахунок боржниці є рахунком зі спеціальним режимом використання, та на кошти, які на ньому знаходяться, не можливо накладати арешт, ні ОСОБА_1 , ні банком на адресу відділу не надавалося.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2020 року від АТ «УкрСиббанк» витребувані відомості про відкритий на ім`я ОСОБА_1 картковий рахунок.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 квітня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення тим, що картковий рахунок боржниці не є рахунком зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на який заборонено, кошти після зарахування на рахунок отримувача стали її власністю, втратили свій цільовий статус та набули статус вкладу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду і постановити нову про задоволення її скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність фактичним обставинам справи.

Вказувала, що договір на обслуговування у банку укладено роботодавцем, внаслідок чого іншим шляхом отримати заробітну плату вона не може. На її думку судом проігноровано факт підтвердження спеціального режиму використання її карткового рахунку за повідомленням банка, згідно якого цій поточний рахунок, відкритий нею з метою зарахування заробітної плати.

Судом також проігноровано факт умисного не направлення на її адресу постанови про накладення арешту, що може свідчати про те, що він зробив це умисно з метою одержання неправомірної вигоди для державного виконавця.

Відзивів на апеляційну скаргу стягувачем та державним виконавцем не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції застосував у відповідності до частини 4 статті 263 ЦПК України правову позицію Верховного Суду України, викладену ним у постанові від 24 червня 2015 року у справі №6-535цс15, та правовий висновок Великої Палати ВС у постанові від 19 травня 2020 року у справі №905/361/19, та виходив з того, що дії головного державного виконавця із винесення постанови про накладення арешту на кошти є правомірними та відповідають положенням розділу VII ЦПК України, з огляду на відсутність спеціального режиму використання карткового рахунку боржниці та належність коштів, що на ньому знаходяться, їй на праві власності.

З такими мотивами суду першої інстанції слід погодитися враховуюче наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 20 серпня 2019 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС міста Миколаєва відкрито виконавче провадження №59842007 з примусового виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.02.2018 на підставі виконавчого листа №487/7083/15-ц, виданого 12.06.2018. Копія постанови надіслана боржниці ОСОБА_1 разом із зазначенням ідентифікатору доступу, який дає можливість сторонам виконавчого провадження своєчасно дізнаватися про його хід та прийняття державним виконавцем відповідних рішень (т.2 а.с.18-26).

З цього часу будь-яких дій, направлених на виконання рішення суду, з погашення боргу в розмірі 35 204,40 доларів США боржницею добровільно не здійснено.

18 травня 2020 року головним державним виконавцем Заводського ВДВС міста Миколаєва винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату боржниці ОСОБА_1 у розмірі 20%, у зв`язку з повідомленням ДФС про отримання нею доходу від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .. Копія постанови направлена роботодавцю (т.2 а.с.28-31).

7 вересня 2020 року АТ «УкрСиббанк» повідомило Заводський ВДВС міста Миколаєва про відкриття боржницею ОСОБА_1 поточного рахунку у банку (т.2 а.с.32).

8 вересня 2020 року головним державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено. Постанову направлено установам банку для виконання, та вже 25 вересня 2020 року АТ «УкрСиббанк» повідомлено державного виконавця про прийняття постанови до виконання (т.2 а.с.33-36).

Відомості про направлення або не направлення головним державним виконавцем постанови про арешт коштів в матеріалах справи відсутні. В той же час додання копії постанови боржницею до скарги, та наявність у ній ідентифікатору доступу до реєстру виконавчих проваджень, свідчить про доведення до її відома здійснення виконавцем таких дій, що відповідає змісту, як положень частини 1 статті 28, так і частині 4 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження». Посилання на порушення головним державним виконавцем абзацу 7 частин 5 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» є помилковим тлумаченням діючого законодавства, оскільки такі дії виконавцем не вчинялися, та опис коштів не проводився.

Тому в цілому не погодившись з вищенаведеними діями державного виконавця, ОСОБА_1 звернулася зі скаргою безпосередньо до суду 29 жовтня 2020 року, та лише 17 листопада 2020 року із заявою до Заводського ВДВС міста Миколаєва з проханням розблокувати карту та направити відповідну постанову за місцем роботи з метою утримання боргу в розмірі 50%. В додатках зазначила довідку із банка та довідку з місця роботи, на що отримала 20 листопада 2020 року відповідь, повний зміст якої суду не надала, як не надала жодного документу про місце своєї роботи та перерахування заробітної плати безпосередньо на її картковий рахунок (т.2 а.с.38-39).

Відтак, лише на запит суду АТ «УкрСиббанк» повідомлено про відкриття карткового рахунку особисто ОСОБА_1 , який є її поточним рахунком, та відкритий клієнтом з метою зарахування заробітної плати (т.2 а.с.54).

За таких обставин доводи боржниці, викладені нею у змісті апеляційної скарги про відкриття зарплатного рахунку її роботодавцем, спростовуються вищенаведеним повідомленням банка, в тому числі щодо його спеціального статусу, оскільки мета відкриття рахунку не підтверджена, як особою, що його відкрила та видом цього рахунку, так і джерелом перерахування на нього коштів. Одночасно кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок перешли у власність боржниці, втратив свій цільовий статус, який банк обслуговує в межах договору з ОСОБА_1 з відкриття поточного банківського рахунку.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктом 7 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до частини 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15? Закону України «Про електроенергетику», статті 19? Закону України «Про теплопостачання», статті 26? Закону України «Про теплопостачання», статті 18? Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», відповідно до норм Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Частиною 1 статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності у боржника кошів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Розмір відрахувань із заробітної плати визначено статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, порядок звернення стягнення на кошти, які знаходяться на банківських рахунках боржника, та звернення на заробітну плату, пенсію та інші виплати боржника, регулюються різними розділами Закону України «Про виконавче провадження (розділи VII та розділ VIII), а тому передбачають різні процедури прийняття відповідних рішень державним чи приватним виконавцем, та повідомлення про це сторін виконавчого провадження.

В той же час відповідно до частини 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначається, що в порядку, встановленому цим Законом, не підлягають арешту кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з абзацом 2 частини 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

Зі змісту наведених норм права слідує, що під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти боржника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, оскільки законом можуть бути визначені й кошти на інших рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, на які заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

На підставі наведеного, та враховуючи, що банком постанова головного державного виконавця про арешт коштів прийнята до виконання, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що відкритий боржницею рахунок не є рахунком зі спеціальним режимом використання та /або звернення стягнення на які заборонено законом. Джерело надходження коштів на такий рахунок банком не наведено, та боржницею не підтверджено, а зазначена лише мета його відкриття, яка суперечить змісту постанови про звернення стягнення на заробітну плату, яка винесена виконавцем раніше та направлена роботодавцю для виконання. Дані про зміну місця роботи боржницею або перерахування тим же роботодавцем заробітної плати на відкритий нею розрахунковий рахунок матеріали справи не містять, та нею у судових засідання не доведені.

Не містять матеріали справи даних про надання боржницею, при її зверненні до головного державного виконавця, документального підтвердження, що її рахунок має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом, згідно до частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відсутнє також прийняте за цим питанням рішення головним державним виконавцем, яке боржницею у даному провадженні не оскаржено. Навпаки, матеріали справи містять дані про передачу виконавчого провадження з 9 лютого 2021 року на примусове виконання до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Мінюсту (місто Одеса) (т.2 а.с.73).

Згідно з положеннями статей 447, 451 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відтак, судом першої інстанції вірно встановлена необґрунтованість скарги на неправомірні дії державного виконавця, з огляду на здійснення ним дій за виконавчим провадженням у відповідності до положень розділу VII Закону України «Про виконавче провадження». Підстав для винесення ним додаткової постанови про звернення стягнення на заробітну плату за наявності такої постанови від 18 травня 2020 року, відсутності даних про зміну боржницею місця роботи, та інших даних, а також враховуючи передачу на виконання виконавчого документу в інший відділ, - не має.

За такого висновок суду про безпідставність вимог боржника з визнанням дій державного виконавця та його постанови неправомірними, та зобов`язанням здійснити дії за виконавчим провадження, яке в його провадженні не перебуває є вірним.

При цьому, колегія суддів враховує, що за наявності підстав, передбачених частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець може, як самостійно зняти арешт з усіх коштів чи їх частини, так при його необґрунтованій відмові такий арешт може бути знятий за скаргою боржника, поданій ним до суду.

Посилання на порушення судом прав боржника при розгляді справи та її доводи щодо упередженості складу суду при розгляді справи не знайшли свого підтвердження за матеріалами справи.

На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, статті 375 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду, яка є судовим рішенням.

Підстав для стягнення судових витрат на користь боржниці не має.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

О. В. Локтіонова