Ухвала

12 липня 2021 року

м. Київ

справа № 607/12263/20

провадження № 61-4869св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Іван Теодорович,

треті особи: Відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Гірського Б. О., Бершадського Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Жовніра І. Т., треті особи: Відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - ВПВР УЗПВР у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ)), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання видати свідоцтво.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, щов рамках виконавчого провадження на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 лютого 2014 року у справі № 607/13549/13-ц, яким стягнуто з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти, постановою головного державного виконавця ВПВР УЗПВР у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ) від 08 січня 2019 року та актом про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 08 січня 2019 року, у рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом від 19 травня 2014 року № 607/13549/13-ц йому передано майно - 33/100 частини будівлі станції технічного обслуговування автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 . Для видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) він подав відповідну заяву з документами приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу Жовніру І. Т.

Проте приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І. Т. постановою від 15 червня 2020 року за вих. № 411/02-31відмовлено у видачі свідоцтва та надано роз`яснення щодо неможливості отримання свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), у зв`язку з тим, що в акті про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 08 січня 2019 року ВП № 43478473, виданим головним державним виконавцем ВПВР УЗПВР у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ) із примусового виконання виконавчого листа від 19 травня 2014 року № 607/13549/13-ц, не зазначено дані про документи, що посвідчували б право власності боржника та не зареєстровано право власності на 33/100 частини будівлі станції технічного обслуговування автомобілів.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним та скасувати постанову від 15 червня 2020 року № 411/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Жовніра І. Т. та зобов`язати його видати свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів - 33/100 частини будівлі станції технічного обслуговування автомобілів (цокольний поверх - Ѕ тамбура і сходової, перший поверх 1/2 сходової і мн. 2а (хол), мн 2б хол, мн 3 каб, мн 4 каб, мн 5 склад, мн 6 склад), загальною площею 116,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 листопада 2020 року, у складі судді Позняка В. М., позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсною та скасовано постанову приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Жовніра І. Т. від 15 червня 2020 року № 411/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмови ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що нотаріусу для вчинення нотаріальної дії надані документи, які є підставою для подальшого оформлення стягувачем права власності на 33/100 частини будівлі станції технічного обслуговування автомобілів. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2017 року № 607/7231/16-ц, є належним та допустимими правовстановлюючим документом, який підтверджує право власності боржника на цю частину спірного приміщення. Вказане судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у боржника право власності, набуте раніше на законних підставах на підставі свідоцтва про право власності серія та номер: НОМЕР_1 , виданого 15 листопада 2013 року державним реєстратором Гриндою О. Я. Відмовляючи у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус при перевірці правовстановлюючих документів, яким є акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, піддав сумніву цей документ, проте вказаний акт є дійсним та не визнавався недійсним у судовому порядку.

При цьому, суд не може підміняти орган до повноважень якого належить приймати рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат». Подібні висновки висловлені в постанові Верховного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 401/1572/19.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано, та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає у тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння, що і зазначено у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 911/1902/19 (пункт 27 постанови). Крім того, Верховний Суд ще й вказав, що наведене є втіленням запровадженого в Україні у сфері обігу нерухомості «принципу внесення», у силу якого право, яке підлягає реєстрації, виникає в момент такої реєстрації. Відповідний правовстановлюючий документ (правочин, договір, акт тощо) є підставою для переходу до особи прав на нерухомість, тобто породжує відповідні зобов`язання з передачі майна, а безпосередньо набуття особою усіх повноважень власника (володіння, користування, розпорядження) відбувається в момент внесення до реєстру відповідного запису про державну реєстрацію отриманого речового права (пункт 31 постанови).

У зв`язку з визнанням торгів такими, що не відбулися, в рахунок погашення боргу позивачу передано у власність 33/100 частини будівлі - станції технічного обслуговування автомобілів, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2017 року у справі № 607/7231/16-ц.

Проте право власності ОСОБА_2 на майно, яке складало предмет передачі у власність ОСОБА_1 , у встановленому законом порядку не зареєстровано, що підтверджували як подані відповідачу документи, так і дані з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості якого, в силу приписів частин першої і третьої статті 46 Закону № 3425-ХІІ, обов`язково використовуються нотаріусом під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, насамперед, для перевірки факту державної реєстрації речових прав на таке майно та їх обтяжень, встановлення відповідності поданих документів та інформації зареєстрованим правам і вимогам законодавства.

Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчили, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15 листопада 2013 року за № 12870326 державним реєстратором Гриндою О. Я, у власності ОСОБА_2 значиться 1/1 частка будівлі станції технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 354,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року, в якій просить залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц.

У квітні 2021 року представник приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Жовніра І. Т. - Ходневич О. О. подав відзив на касаційну скаргу, згідно з яким відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо вони не відбулися, ґрунтувалася на тій обставині, що предметом передачі стягувачу у рахунок погашення боргу виступала частина у майні, яку складали виділені в натурі ОСОБА_2 33/100 частини майна від його загальної площі і право власності на яку не оформлено як на окремий об`єкт нерухомості. Право власності ОСОБА_2 як право його особистої приватної власності саме на визначене конкретне майно, яке складало предмет передачі у власність ОСОБА_1 , у встановленому законом порядку не зареєстровано. Будь-які юридичні дії щодо нерухомого майна, внаслідок яких набуваються речові права на таке майно, у тому числі й дії, завершення яких оформлюється посвідченням нотаріусом відповідних прав, мають вчинятися за умови, що речові права на це майно зареєстровані у встановленому законом порядку, крім випадків, про які спеціально обумовлено в законі. Оскільки подані ОСОБА_1 документи, зокрема акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, не містили необхідних даних щодо документів, які посвідчували право власності боржника на майно до проведення прилюдних торгів, що відповідало б інформації про реєстрацію цього права, а тому нотаріус дійшов обґрунтованого висновку щодо неповноти й недостатності поданих позивачем відомостей і документів, що вимагаються для видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо вони не відбулися, а вчинення нотаріальної дії на підставі наданих документів суперечило б закону.

У своєму відзиві просив стягнути із ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, які складають витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 4 000,00 грн.

У травні 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу.

Відповідно до частини четвертої статті 395 ЦК України до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Частиною четвертою статті 183 ЦПК України визначено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

До відзиву ОСОБА_2 не додав докази надсилання його копій та доданих до нього документів іншим учасникам справи. У зв`язку з цим Верховний Суд залишає цей відзив без розгляду.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

16 квітня 2021 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю.

Нормативно-правове обґрунтування

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України, у редакції, чинній із 08 лютого 2020 року учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, передбачених цим Кодексом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Так підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі став пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме не урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц.

Проте зазначені підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження, оскільки правовідносини у зазначених як приклади справах, та у справі, яка переглядається, не є подібними.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Заявником у касаційній скарзі як підстави касаційного оскарження зазначено неврахування судами в оскаржуваних рішення висновків Верховного Суду у справах № 367/6231/16-ц, № 438/610/14-ц.

Висновки Верховного Суду у справі № 367/6231/16

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-цсформульовано висновок про те, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав та на неї кредитором може бути звернуто стягнення у рахунок погашення боргу шляхом вимоги продажу цієї частки з публічних торгів.Поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону про ВП 1999 (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена. Таким чином, з урахуванням наявності суперечливих висновків судів касаційної інстанції, наявні підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 822/1154/16 (провадження № К/9901/8843/18) шляхом вказівки, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об?єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

Разом з тим, у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що ним не надано необхідних документів для видачі свідоцтва. Питання, чи могли бути предметом публічних (електронних) торгів33/100 частини будівлі станції технічного обслуговування автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 , не є предметом цього спору, справа, що переглядається є по суті скаргою на дії приватного нотаріуса щодо відмови у вчиненні ним нотаріальної дії.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсною та скасування постанови приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Жовніра І. Т. від 15 червня 2020 року № 411/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), є законною та обґрунтованою, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію за ОСОБА_2 (боржник) права власності на 33/100 частини будівлі станції технічного обслуговування автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, висновки, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у цих справах встановлені різні фактичні обставини, спірні відносини не є подібними.

Висновки Верховного Суду у справі № 438/610/14-ц.

У своїй касаційній скарзі заявник також вказує на не урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц.

У вказаній постанові сформульовано висновок, згідно з яким підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу та дії, спрямовані на передання такого майна у володіння покупця, що підтверджується відповідним протоколом, актом про проведені прилюдні торги та державною реєстрацією права власності за покупцем, а не свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» у редакції, чинній на час видачі свідоцтва, до нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси, належить видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів). Така нотаріальна дія спрямована на фіксацію (підтвердження) факту продажу майна боржника покупцеві та переходу до останнього права власності на відповідне майно.

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про нотаріат» у вказаній редакції, нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Аналогічні за змістом приписи закріплені у пунктах 1 і 2 глави 14 Розділу І Порядку № 296/5.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має бути ефективним, тобто призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб. Втім, нотаріальна дія з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є одномоментною та не має самостійного значення, оскільки завершується виданням свідоцтва. Тому оскарження нотаріальної дії з його видачі не дозволить ефективно захистити та відновити права позивача.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що позовну вимогу про те, щоби визнати незаконною нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не можна розглядати за правилами будь-якого судочинства. Тому висновки судів першої й апеляційної інстанцій, як і відповідні доводи позивача, наведені у його касаційній скарзі, про можливість розгляду цього спору за правилами цивільного судочинства є помилковими.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що зміст, характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір існує у позивача саме з ТзОВ «Владо» з приводу порушення останнім права власності позивача на бювет внаслідок дій ТзОВ «Владо» щодо реєстрації за ним такого права. Тобто учасниками такого спору є позивач і ТзОВ «Владо».Той факт, що на розгляді Львівського окружного адміністративного суду перебуває справа № 813/7447/14 за позовом позивача до нотаріуса-відповідача про визнання протиправними (незаконними) дій останнього з прийняття 17 жовтня 2013 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 6915331), на підставі якого 17 жовтня 2013 року до Державного реєстру прав ним було внесено запис, та про визнання протиправним (незаконним) і скасування вказаного рішення не може впливати на визначення юрисдикції суду у справі № 438/610/14-ц.

Разом з тим, у справі, що переглядається, висновки, сформульовані у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами цієї справи. У постанові від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини. Вказана постанова стосується вирішення спору щодо незаконності вчиненої нотаріальної дії з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів із тих підстав, що проведені прилюдні торги, за наслідком яких видано спірне свідоцтво, визнано недійсними.

Отже, висновки, сформульовані у вказаній постанові, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у розглядуваній справі № 607/12263/20-ц, оскільки цей спір стосується дій нотаріуса щодо відмови у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів у зв`язку з відсутністю відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за боржником ОСОБА_2 відомостей про зменшення частки ОСОБА_2 у праві власності права власності на будівлю станції технічного обслуговування автомобілів, внаслідок поділу майна подружжя.

Касаційне провадження підлягає закриттю, якщо відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

За таких обставин, оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України не знайшла свого підтвердження, оскільки після відкриття касаційного провадження та перевірки доводів касаційної скарги за матеріалами справи встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, тому відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження підлягає закриттю.

Щодо заяви приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Жовніра І. Т. про стягнення витрат на правову допомогу

У своєму відзивіпредставник приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Жовніра І. Т. - Ходневич О. О. просить стягнути з ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. На підтвердження надання правничої допомоги, надає: ордер про надання правової допомоги від 19 квітня 2020 року; договір про надання правничої (правової) допомоги від 08 вересня 2020 року № 4/20, акт наданих послуг від 19 квітня 2021 року, рахунок на оплату послуг від 19 квітня 2021 року № 4/20/3 та копію квитанції від 19 квітня 2021 року № ПН 2481882 про сплату послуг за договором на суму 4 000,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про стягнення понесених приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І. Т. витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку про те, що наявні у матеріалах справи документи, які приєднані до поданого відзиву на касаційну скаргу, є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи те, що відзив на касаційну скаргу у якому міститься вимога про стягнення із ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн, направлений на адресу заявника ще 19 квітня 2021 року, і станом на день розгляду цієї справи, від ОСОБА_1 не надходило клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Жовніра І. Т. 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, оскільки суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Керуючись статтею 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, закрити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Жовніра Івана Теодоровича 4 000,00 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик