Справа № 289/1927/20
Номер провадження 2/289/152/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2021 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Сіренко Н.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2020 позивач звернулася до суду з позовом в якому просить стягнути з її сина ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду посилаючись на те, що відповідач являється її рідним сином, ухиляється добровільно надавати матеріальну допомогу, проте, має можливість допомагати, бо працює та отримує заробітну плату, матеріально забезпечений.

Окрім того, позивач посилається на те, що вона являється пенсіонером за віком, потребує стороннього догляду та додаткових витрат на придбання ліків та харчування, постійно хворіє (ревматична хвороба серця, бронхіальна астма ІІІ ст.), на лікування витрачається щомісячно орієнтовно 1700-2000 грн., а розмір пенсії не достатній для лікування та проживання.

Ухвалою від 18.01.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання без виклику сторін (а.с.22).

Судом сторонам було направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі, а відповідачу також надіслано і копію позову з додатком, останній отримав кореспонденцію 22.01.2021 (а.с.27).

04.02.2021 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, копію якого з додатками ОСОБА_2 одночасно направив позивачу (квитанція АТ «Укрпошта» від 04.02.2021, а.с.30), вручено адресату 05.02.2021 (а.с.37). ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, зазначивши, що ОСОБА_1 дійсно є його матір`ю, однак вихованням сина вона не займалася, йому допомагали інші родичі. Вказує, що на даний час він ніде не працює, веде домашнє господарство та живе на кошти своєї дружини, яка має двох неповнолітніх дітей. Крім того, відповідач зазначає, що допомагає своїй дочці від першого шлюбу, якій всього 6 років. Вважає позов надуманим, зазначає, що мати позивається до нього знаючи про відсутність у нього коштів на сплату аліментів з метою змусити його покинути дружину і жити разом із матір`ю (а.с.31-32).

24.02.2021 позивачем подано відповідь на відзив, в якому позивач вважає викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача підлягають відхиленню, аргументи відповідача є необгрунтованими і непереконливими, а тому просить позов задовольнити (а.с.42-43).

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне.

Згідно копії Свідоцтва про народження від 22.06.1983 серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками записані: батько - ОСОБА_3 , мати ОСОБА_1 (а.с.6).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 04.03.2021, за період з 3 кварталу 2019 по 4 квартал 2019 року інформація про доходи ОСОБА_1 відсутня (а.с.7).

Із довідки про доходи № 4106 0112 0661 2109 від 17.02.2020, виданої пенсіонеру ОСОБА_1 в тому, що вона перебуває на обліку в Коростишівському об`єднаному УПФУ в Житомирській області і отримує пенсію по інвалідності вбачається, що за період з 01.08.2019 по 31.01.2020 сума пенсії складає 12000,00 грн. (по 2000,00 грн. щомісячно) (а.с.8).

На підтвердження необхідності постійного лікування позивачем надано виписку із карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, в якій підтверджується наявність захворювань у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та рекомендоване лікування (а.с.9).

Посилання позивача на те, що вона щомісячно витрачає на лікування 1700-2000 грн. нічим не підтверджені, а тому не заслуговують на увагу, як і зазначення в позовній заяві про працевлаштування відповідача, отримання ним заробітної плати та матеріальне забезпечення останнього.

Із документів, доданих відповідачем до відзиву на позовну заяву, встановлено, що ОСОБА_2 працював з 01.09.2017 в ДП «Радомишльське лісове господарство», звільнений 09.09.2020 за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_2 (а.с.33-34).

Твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 , будучи його матір`ю, на протязі життя його вихованням не займалася, не підтверджені жодними доказами. Посилання ОСОБА_2 на надання допомоги своїй дочці від першого шлюбу також не беруться судом до уваги, як не підтверджені належними доказами.

Частиною другою статті 51 Конституції України встановлено обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Так, непрацездатними громадянами в розумінні ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Водночас, статтею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Як роз`яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним.

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин.

При цьому, посилання позивача на щомісячні витрати на лікування не підтверджені належними доказами. Зокрема, в матеріалах справи відсутні чеки на придбання ліків, рецепти лікаря, а надана позивачем виписка із карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, в якій прописані захворювання у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та рекомендоване лікування (а.с.9), суд критично оцінює, так як вказаний документ заповнений з порушенням п. 9 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 027/о "Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого", затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 №110, а саме - відсутня дата заповнення та не зазначено прізвище лікаря, який заповнив виписку на хворого.

Будь-яких інших належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження заявлених обставин позивачем не надано.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, враховуючи, що позивачем не надано будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження потреби у матеріальній допомозі, керуючись принципами змагальності та диспозитивності цивільного процесу, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 12, 13, 263, 264, 265, 266, 268, 273, 274, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_4 виданий 12.06.2001 Радомишльським РВ УМВС України в Житомирській області) про стягнення аліментів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. С. Сіренко