Справа № 161/9615/20 Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І. Б.
Провадження № 22-ц/802/235/21 Категорія: 76 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з Галицька І.П.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою відповідача Державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтовані тим, що у період з 2013 року по 2019 рік він перебував з відповідачем у трудових відносинах, а 30 серпня 2019 року позивач був звільнений з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП.

Позивач також зазначав, що після його звільнення з роботи роботодавець не виплатим йому всіх сум, належних йому від підприємства, а саме: відповідач не виплатив йому заробітну плату у розмірі 115 000 грн. Управління Держпраці у Волинській області своїм приписом від 15 листопада 2019 року зобов`язало відповідача усунути порушення щодо виплати позивачу всіх сум, належних йому при звільненні.

Окрім того, позивач зазначав, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача в його користь невиплачену заробітну плату у розмірі 115 000 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 83464,96 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2020 року у цій справі позовні вимоги задоволено частково.

Постановлено стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога» в користь ОСОБА_1 57500 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з відповідача в дохід держави 840,80 грн судового збору.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу на це рішення, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити і стягнути з відповідача в користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу відповідача заперечив і просив суд скаргу залишити без задоволення, представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча відповідач у встановленому законом порядку був повідомлений про час і місце розгляду справи.

Апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

За матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 у період з 02 січня 2013 року по 30 серпня 2019 року працював у Державному підприємстві «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України на посаді начальника планово-фінансового відділу, головного бухгалтера (а.с.9,10).

30 серпня 2019 року виконуючий обов`язки директора підприємства видав наказ № 43 про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором (а.с.11).

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За положеннями статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Судом встановлено, що ДП «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України при звільненні позивача ОСОБА_1 з роботи не виплатив останньому заборгованість по заробітній платі в розмірі 116 856,99 грн.

12 лютого 2020 року відповідач частково сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в розмірі 1 856,99 грн, що стверджується копією видаткового касового ордера № 36 (а.с.19).

Управління Держпраці у Волинській області 15 листопада 2019 року винесло припис про усунення виявлених порушень, яким зобов`язало відповідача в строк до 14 лютого 2020 року провести належний розрахунок із працівниками, в тому числі, з позивачем ОСОБА_1 (а.с.28-31).

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що після зняття арешту з рахунків Державного підприємтсва «Дослідне господарство «Перемога» ОСОБА_1 була виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 115 000 грн, що стверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення від 18 серпня 2020 року, про що не заперечував і сам позивач.

У пункті 20 своєї постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП.

Згідно з наданим позивачем розрахунком період затримки розрахунку при звільненні становить 197 робочих днів (з 31 серпня 2019 року по 31 грудня 2019 року та з 01 січня 2020 року по 16 червня 2020 року), а тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 83464,96 грн (197 робочих днів х 423,69 грн (середній заробіток).

Судом, крім того, встановлено, що в період з 05 листопада 2019 року по 05 серпня 2020 року за постановою державного виконавця було накладено арешт на всі рахунки відповідача, в зв`язку з чим відповідач уважає, що вини підприємства у невиплаті позивачу всіх належних йому сум при звільненні немає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що підстав для звільнення відповідача від сплати в користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає, оскільки накладення арешту на рахунки роботодавця сталося з його вини і тому ця обставина не виключає його відповідальності.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Отже, арешт коштів роботодавця сам по собі не може слугувати причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, відступивши від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зазначила, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум, момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу при звільненні з роботи роботодавець не виплатив заробітну плату в розмір 115 000 грн. Зазначену суму заборгованості по заробітній платі відповідачу виплатили лише 18 серпня 2020 року після зняття арешту з рахунків відповідача, тобто через рік після звільнення позивача з роботи.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом взято до уваги мінімальний розмір заробітної плати (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальний розмір заробітної плати за 2020 рік складав 5 000 грн).

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що з відповідача в користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 11,5 місяців у розмірі 57000 грн (11,5 х 5000грн = 57000грн). При цьому суд виходив із засад розумності, справедливості і пропорційності.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що стягнення в користь позивача середнього заробітку у розмірі 57500 грн призведе до збільшення кредиторської заборгованості підприємства, оскільки відповідно до норм трудового законодавства роботодавець несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні незалежно від фінансового стану підприємства.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін і обставини справи.

Рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді