КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3549/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Універсал Банк» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року у справі за заявою акціонерного товариства «Універсал Банк» про забезпечення позову акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року АТ «Універсал Банк» звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовомдо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л.І., про визнання договору дарування недійсним.

Одночасно позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - житлову двокімнатну квартиру, загальною площею 58,5 кв. м, житловою площею 31,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири, серія та номер: 1291, виданий 18 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., до набрання рішенням суду у вказаній справі законної сили.

На обґрунтування заяви зазначено, що спір про визнання правочину недійсним виник у зв`язку із тим, що відповідач ОСОБА_1 під час розгляду справи № 541/1736/16-ц у Миргородському міськрайонному суді Полтавської області про стягнення з нього та поручителя на користь банку заборгованості за кредитним договором, з метою уникнення виконання грошового зобов`язання уклав правочин по відчуженню належної йому квартири на користь своєї дружини - ОСОБА_2 . Договір дарування укладений з метою ухилитись від виконання судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Таким чином, у власності ОСОБА_2 на сьогоднішній день перебуває квартира, за рахунок якої позивач зможе задовольнити свої вимоги по погашенню боргу ОСОБА_1 у разі задоволення позову. Враховуючи дії відповідачів щодо фіктивного переоформлення майна з метою уникнення відповідальності, на сьогодні існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення по вказаній справі. Без відповідного забезпечення позову ОСОБА_2 зможе вчинити дії щодо відчуження спірного майна або передачі його в іпотеку, що в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання судового рішення у справі через вибуття спірного об`єкту майна від теперішнього власника ОСОБА_2 до інших осіб. А тому наявність зареєстрованого обтяження на вказане майно, унеможливить відчуження майна третім особам, а отже є ефективним видом забезпечення позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 року у задоволенні заяви АТ «Універсал Банк» про забезпечення позову у справі відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ураховуючи порядок виконання рішення суду про визнання недійсним договору дарування (в разі задоволення позовних вимог), накладення арешту на квартиру не є забезпеченням позивачу реального та ефективного виконання судового рішення для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Фактично своїми вимогами про забезпечення позову про визнання недійсним договору дарування позивач намагається забезпечити виконання рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області про стягнення з позичальника кредитної заборгованості, що є законодавчо неспроможним. На думку суду, з відповідною заявою про забезпечення позову позивач мав звернутися в межах розгляду справи про стягнення заборгованості, а не у цій справі про визнання договору дарування недійсним, оскільки в даному випадку захід забезпечення позову не відповідає змісту позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - адвоката Колінько А.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про забезпечення позову задовольнити.

Як на підставу своїх вимог вказав, що суд першої інстанції помилився у своїх судженнях, оскільки відповідач ОСОБА_2 , яка на сьогоднішній день є власником спірної квартири, не є стороною у кредитних правовідносинах між позивачем та позичальником ОСОБА_1 та, відповідно, й не була стороною у справі про стягнення заборгованості, на яку послався суд, а тому АТ «Універсал Банк» не мав процесуальної можливості звернутися з заявою про забезпечення позову в межах розгляду справи про стягнення заборгованості. Дізнавшись про надходження до суду позову про визнання договору дарування недійсним, сторони ще раз можуть розпорядитись спірною квартирою шляхом її відчуження або передачі в іпотеку, що в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання судового рішення через вибуття спірного об`єкту майна від теперішнього власника до інших осіб. Відтак, можна дійти висновку, що заява про забезпечення позову є достатньо обґрунтованою, наявні матеріали містять відомості, потрібні для прийняття рішення щодо забезпечення позову, а невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення саме у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів - адвокат Ковальчук Н.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень вказала, що відповідно до умов кредитного договору сторонами будо встановлено забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту та можливих штрафних санкцій, а саме: іпотека нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та порука фізичної особи - ОСОБА_1 , а отже квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , договір дарування якої позивач просить суд визнатинедійсним, ніякого відношення до виконання судового рішення не має. Під час розгляду справи в Миргородському районному суді Полтавської областіпозивач не звертався до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартири, тому в даному випадку захід забезпечення позову не відповідає змісту позовних вимог. Крім того, рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 листопада 2019 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором виконується в примусовому порядку шляхом звернення стягнення на доходи боржника, які він отримує за місцем своєї офіційної роботи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно із частинами першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що предметом спору за заявленими позовними вимогами АТ «Універсал Банк» є визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 58,5 кв. м, посвідченого 18 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. за реєстровим № 1291.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 листопада 2019 року рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області було ухвалене рішення про солідарне стягнення з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_1 на користь банку кредитної заборгованості у розмірі 32 175,57 швейцарських франків. Рішення суду боржником не виконане, а під час розгляду даної справи відповідач ОСОБА_1 відчужив належну йому квартиру своїй дружині - ОСОБА_2 . Позивач вважає, що такий договір має бути визнаний недійсним, оскільки він укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Відмовляючи у задоволенні заяви банку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, суд першої інстанції послався на те, що у даному випадку вид забезпечення позову, який просить застосувати представник позивача не відповідає позовним вимогам, оскільки відсутній зв`язок між цим заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог зважаючи на те, що він ніяким чином не спроможний забезпечити можливість фактичного виконання рішення у разі задоволення позову.Застосування такого заходу забезпечення позову, про який просить сторона позивача, ніяким чином не може запобігти утрудненню або невиконанню рішення суду про визнання договору недійсним.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Так, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При здійсненні судочинства суди також застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19).

Як слідує з матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо переходу права власності ОСОБА_1 , який є одним із боржників за рішенням суду від 13 листопада 2019 року у справі № 541/1736/16-ц, до його дружини ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 за договором дарування від 18 травня 2018 року, який був вчинений відповідачами під час розгляду вищевказаної справи в суді.

Позивач вважає, що дії сторін оспорюваного правочину були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на квартиру в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Разом з тим, до заяви про забезпечення позову не додано належних доказів як на підтвердження підстав для накладення арешту на нерухоме майно у зв`язку з загрозою його подальшого відчуження одним із відповідачів, так і підтвердження можливості зменшення цінності такого об`єкта нерухомості у зв`язку із безоплатною передачею його боржником за рішенням суду, яке набрало законної сили, в дар іншій особі, а саме по собі посилання в заяві на не виключення можливості повторного відчуження квартири або передачі її в іпотеку без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, двокімнатна квартира, загальною площею 58,5 кв. м, житловою площею 31,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала відповідачу ОСОБА_1 та була відчужена ним іншому відповідачу ОСОБА_2 за оспорюваним АТ «Універсал Банк» договором дарування, на підставі договору іпотеки від 17 грудня 2013 року, посвідченого приватним Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. за реєстровим № 3718, була передана в іпотеку Національному банку України і таке обтяження іпотекою є чинним для нового власника цього майна, про що свідчить актуальна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 5 жовтня 2020 року.

При цьому відповідно до умов кредитного договору від 26 жовтня 2007 року сторонами будо узгоджено забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту, процентів та можливих штрафних санкцій іпотекою нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та порукою фізичної особи - ОСОБА_1 , а квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , договір дарування якої позивач просить суд визнатинедійсним, не виступала в якості забезпечувального майна.

За змістом статей 3, 23 Закону України «Про іпотеку» виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Таким чином накладення арешту на нерухоме майно, яке обтяжене іпотекою іншої особи, що не залучена до участі у справі, є недопустимим, оскільки призведе до звуження прав та законних інтересів іпотекодержателя цього майна.

У контексті вищенаведеного позивач не мотивував, яким чином ймовірне рішення суду про задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним впливатиме на його право щодо спірної квартири, на яку він претендує звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, та оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог.

Як встановлено судом, застосування заходу забезпечення позову, про який просить сторона позивача, ніяким чином не може запобігти утрудненню або невиконанню рішення суду у даній справі, оскільки з урахуванням порядку виконання рішення про визнання недійсним договору дарування (в разі задоволення позовних вимог), накладення арешту на квартиру не є забезпеченням позивачу реального та ефективного виконання судового рішення для попередження потенційних труднощів у його подальшому виконанні.

Фактично своїми вимогами про забезпечення позову про визнання недійсним договору дарування позивач намагається забезпечити виконання рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 листопада 2019 року у справі № 541/1736/16-ц, що є законодавчо неспроможним. Позивач з відповідною заявою про забезпечення позову не звертався в межах розгляду вказаної справи про солідарне стягнення заборгованості, а у цій справі про визнання договору дарування недійсним це є недоречним, оскільки запропонований захід забезпечення позову не відповідає змісту позовних вимог.

Відтак, ураховуючи те, що метою забезпечення позову є реалізація в майбутньому актів правосуддя, у той час як запропоновані позивачем заходи забезпечення позову у вигляді арешту на нерухоме майно не забезпечать, у разі задоволення позову, виконання рішення, колегія суддів погоджується з висновком суду, що вимоги позивача про забезпечення позову не відповідають заявленим позовним вимогам, обставинам справи та критеріям співмірності.

Наведений захід забезпечення позову також не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову, не спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і жодним чином не впливають на ефективний захист, або поновлення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

Разом з тим заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів учасників процесу або інших осіб, зокрема дійсного іпотекодержателя спірного нерухомого майна.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній