Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

07 липня 2021 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючої судді - Миколаєнко Т.А.,

за участі: секретаря судового засідання - Хандусь І.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Василенка О.В.,

представника третьої особи - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Черкаської міської ради; про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Черкаської міської ради; про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька, у якому просила суд:

- надати їй дозвіл на виїзд малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон до Російської Федерації без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку;

- дозволити їй без згоди батька ОСОБА_3 оформляти документи для виїзду до Російської Федерації малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку;

- судові витрати у справі покласти на відповідача.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08 вересня 2007 року позивач уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_3 , який був зареєстрований Білозірською сільською радою Черкаського району Черкаської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 29. Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Після розірвання шлюбу донька сторін залишилася проживати з матір`ю, яка створює дитині належні умови для нормального фізичного та духовного розвитку, забезпечує усім необхідним. Відповідач із донькою спілкувався востаннє 10 років тому, участі у житті дитини не приймає, її успіхами в школі не цікавиться, матеріальної допомоги на її утримання, окрім щомісячної сплати аліменів, не надає. Донька сторін має хворобу - бронхіальну астму, у зв`язку з чим позивач щороку, з метою оздоровлення, возить її до родичів у АР Крим та кожного разу звертається до відповідача для отримання його нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон. При цьому, відповідач щоразу висуває додаткові умови для надання такої згоди, як от відмова від аліментів, а у 2020 році взагалі припинив будь-які перемовини з цього приводу, у зв`язку з чим донька сторін не змогла виїхати на оздоровлення. Оскільки відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, а саме до Російської Федерації, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 02 березня 2021 року справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 14 квітня 2021 року; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

01 квітня 2021 року представник відповідача - адвокат Василенко О.В. засобами поштового зв`язку направив на адресу суду відзив на позовну заяву разом з доказами направлення його копій позивачу, у якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Вказана заява по суті справи отримана судом 06 квітня 2021 року.

14 квітня 2021 року заклопотанням представника відповідача - адвоката Василенка О.В. проведення розгляду справи відкладено до 24 травня 2021 року.

24 травня 2021 року за клопотанням представника відповідача - адвоката Василенка О.В. у судовому засіданні оголошено перерву до 07 липня 2021 року.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 07 липня 2021 року відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача - адвокатом Василенком О.В., - залишено без розгляду.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні, яке відбулося 07 липня 2021 року, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, виходячи з підстав, наведених у позові. Додатково зазначила, що у своїх позовних вимогах вона не просить суд надати їй дозвіл на виїзд малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон до Російської Федерації на постійне місце проживання, а бажає отримати такий дозвіл на короткочасні поїздки до Російської Федерації, які будуть заплановані нею у майбутньому, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, з тим, аби не звертатися щоразу за отриманням відповідного дозволу до батька дитини. Пояснила, що на території Російської Федерації проживає її батько, брат та сестра, і донька бажає спілкуватися з родичами та чекає цих подорожей. Правом на зміну розміру позовних вимог, а також на зміну предмету або підстав позову, у порядку та строки, визначені пунктом 2 частини 2 та частиною 3 статті 49 ЦПК України, позивач не скористалася.

Представник відповідача - адвокат Василенко О.В. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив суду, що твердження позивача про те, що його довіритель ОСОБА_3 участі у житті дитини не приймає та не надає матеріальної допомоги на її утримання не відповідає дійсності, оскільки останній щомісячно сплачує аліменти на утримання своєї доньки та не є боржником зі сплати аліментів. Також представник відповідача наголосив, що відповідач хоче спілкуватися з донькою, однак не бажає контактувати з позивачем, яка налаштовує дитину проти батька. Зазначив, що у минулому, коли його довірителю було забезпечено можливість поспілкуватися з дитиною та особисто з`ясувати її ставлення до поїздки за кордон, він не відмовляв у наданні відповідних дозволів. Зазначив, що позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами той факт, що вона зверталася до ОСОБА_3 із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон та на виготовлення документів для виїзду. Водночас, наголосив, що позивачем не надано доказів на підтвердження мети виїзду разом з дитиною до Російської Федерації на такий тривалий строк - 4 роки, не вказано інформації про те, де саме вона планує там проживати, чим зумовлена така довготривала поїздка та чи безпечні умови перебування там для дітей, не додано маршруту подорожі. Крім того, вказав, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження її офіційного місця роботи та розміру заробітку, для доведення фінансової платоспроможності проживати в іншій країні тривалий час та утримати там дитину. Разом з тим, представник відповідача звернув увагу суду на той факт, що відповідач є заступником командира загону воєнізованого газорятувального загону та займається волонтерською діяльністю, спрямованою на надання допомоги бійцям АТО і їхнім сім`ям, а тому має об`єктивні підстави для хвилювання за життя та здоров`я своєї доньки і не може вважати безпечною поїздку до Російської Федерації. Також, представник відповідача наголосив на тому, що позивач не надала як доказів необхідності оздоровлення дитини саме в АР Крим, так і існування родичів в Криму, адреси їхнього проживання. Крім того, представник відповідача зазначив, що надання дозволу, про який просить у позовній заяві ОСОБА_1 , суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служби у справах дітей Черкаської міської ради, - ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримала, однак у вирішенні питання щодо визначення часового проміжку перебування дитини за кордоном поклалася на розсуд суду.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 показала суду, що є матір`ю позивачки ОСОБА_1 та, відповідно, бабусею малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначила, що відповідач ОСОБА_3 зі своє донькою не спілкується уже 10 років, не бачиться з нею, участі у житті дитини не приймає, матеріальної допомоги на її утримання добровільно не надає, лише за рішенням суду сплачує аліменти. Оскільки онука хворіє на бронхіальну астму, її донька - позивач у справі ОСОБА_1 щороку, з метою оздоровлення, возить її до родичів у АР Крим та кожного разу звертається до відповідача для отримання його нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон, який щоразу чинить їй у цьому перешкоди, блокує номери мобільних телефонів, за якими вона намагається з ним зв`язатися, а також шантажує, висуваючи умову про відмову від аліментів для отримання такої згоди.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Статтею 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків.

Судом установлено, що 08 вересня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений шлюб, зареєстрований Білозірською сільською радою Черкаського району Черкаської області, про що зроблено актовий запис № 29 /а.с. 14/.

Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 12/.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано /а.с. 14/.

Після розірвання шлюбу донька сторін залишилася проживати з матір`ю, яка створює дитині належні умови для нормального фізичного та духовного розвитку, забезпечує її усім необхідним, що не оспорено відповідачем.

ОСОБА_3 бере участь у матеріальному забезпеченні дитини, шляхом щомісячної сплати аліментів на її утримання, заборгованості зі сплати аліментів не має, що не заперечувалося позивачем.

При цьому, відповідач працює заступником командира загону воєнізованого газорятувального загону ПрАТ «АЗОТ» та займається волонтерською діяльністю, спрямованою на надання допомоги бійцям АТО і їхнім сім`ям.

Відповідно до виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 12 лютого 2021 року малолітня донька сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має діагноз: бронхіальна астма, ступінь ІІ (ремісія) /а.с. 13/.

З довідки № 76 для одержання путівки на санаторно-курортне лікування вбачається, що ОСОБА_4 рекомендовано санаторно-курортне лікування у пульмонологічному санаторії /а.с. 15/.

03 серпня 2017 року та 11 серпня 2018 року відповідачем ОСОБА_3 надавалася нотаріально посвідчена згода на тимчасовий виїзд за кордон у Російську Федерацію у період з 07 серпня 2017 року до 07 серпня 2018 року та у період з 20 серпня 2018 року до 20 серпня 2019 року його малолітньої доньки ОСОБА_4 у супроводі матері ОСОБА_1 /а.с. 17,18/.

Крім того, 25 жовтня 2018 року відповідачем ОСОБА_3 було надано нотаріально посвідчену згоду на виїзд на тимчасово окуповану територію - місто Торез Донецької області, та виїзд з неї його малолітньої доньки ОСОБА_4 у період з 28 жовтня 2018 року по 28 січня 2019 року в супроводі матері ОСОБА_1 /а.с. 16/.

Підставою звернення до суду із цим позовом є ненадання відповідачем згоди на виїзд малолітньої дитини за кордон, а саме до Російської Федерації, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З того часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

На підставі зібраних доказів суд установив, що донька сторін у справі постійно проживає разом з матір`ю, яка піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує дитину усім необхідним. Відповідач проживає окремо, однак бере участь в утриманні доньки. Зі слів матері, дитина бажає бачитися з родичами, які проживають у Російській Федерації, та хоче поїхати до них на гостини, а також для оздоровлення. Відповідач не заперечує проти проживання дочки з матір`ю, однак згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку не надав, указуючи при цьому, що позивач порушує його права на участь у вихованні дитини та спілкування з нею.

Разом з тим, суд констатує, що позивачем ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження мети виїзду разом з дитиною до Російської Федерації, а також забезпечення її та дитини в іншій державі належними умовами, наявністю житла, джерела доходу і засобами для існування; не додано маршруту подорожі та не підтверджено наявність родичів у Російській Федерації, у яких вона може зупинитися, не повідомлено адреси їхнього проживання.

Враховуючи наведене, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеною у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18).

При цьому, суд вважає неналежним та недопустимим доказом того факту, що позивач зверталася до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон та на виготовлення документів для виїзду, посилання ОСОБА_1 на роздруківки скан-копій повідомлень у месенджері «Viber» з користувачем « ОСОБА_6 », на яких, за її словами, зображене листування сторін у справі, оскільки із відображеної у роздруківках інформації суд позбавлений можливості ідентифікувати учасників листування.

Разом з тим, суд зауважує, що статтею 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, що використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 904/2882/18, від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18, від 28.12.2019 у справі № 922/788/19, № 910/8554/20 від 15.04.2021.

Крім того, у відповідь на твердження позивача про те, що у своїх позовних вимогах вона не просить суд надати їй дозвіл на виїзд малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон до Російської Федерації на постійне місце проживання, а бажає отримати такий дозвіл на короткочасні поїздки до Російської Федерації, які будуть заплановані нею у майбутньому, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, з тим, аби не звертатися щоразу за отриманням відповідного дозволу до батька дитини, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Безпека - це стан, що надає можливість учасникам правовідносин здійснювати цивільні права в умовах відсутності реальних загроз (небезпеки) їхнього порушення і вимагати від інших осіб поведінки, яка б не створювала зазначених загроз.

Право на превентивний захист може бути застосоване судом у разі реальної загрози порушення будь-якого цивільного права, а не лише тих, які визначені законом.

Підставою виникнення права на превентивний судовий захист є юридичні факти, які породжують чи спричиняють виникнення реальної загрози (небезпеки) порушення суб`єктивних цивільних прав та інтересів, завдання шкоди об`єктам цивільних прав.

Загроза (небезпека) порушення суб`єктивних цивільних прав та інтересів є підставою виникнення права на превентивний захист за наявності таких ознак:

1) реальність (загроза не має бути уявною);

2) висока ймовірність реалізації (можливість відвернення є незначною);

3) конкретність.

Особа, яка звертається до суду за превентивним захистом має довести належними та допустимими доказами ці ознаки.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач стверджує про абстрактну загрозу дискримінаційних дій відповідача на майбутнє, а її позовна вимога базується лише на припущеннях про те, що її право може бути порушене у майбутньому.

Ураховуючи вказані обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Що ж до вимоги про надання дозволу позивачу без згоди батька ОСОБА_3 оформляти документи для виїзду до Російської Федерації малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку, то вона є похідною від вимоги про надання дозволу позивачу на виїзд малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон до Російської Федерації без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а тому задоволенню не підлягає.

Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58).

Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Згідно з положеннями частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Відтак, ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд залишає судові витрати за позивачем.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 3-5, 7-13, 17, 19, 43, 49, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Черкаської міської ради; про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька - відмовити.

Судові витрати у справі залишити за позивачем - ОСОБА_1 .

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за вебадресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Черкаський районний суд Черкаської області.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, юридична адреса: вул. Благовісна, 170, м. Черкаси, Черкаська область.

Повне судове рішення складено та підписано 12 липня 2021 року.

Суддя: Т. А. Миколаєнко