ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/178/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Садік Н. Д.,

з участю представника позивача Москалюк С. А.,

представника відповідачки ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/18317/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 жовтня 2020 року (суддя Салоїд Н. М., повне судове рішення складено 12 жовтня 2020 року) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк), звертаючись у суд із вказаним позовом, зазначало, що відповідно до укладеного 04 серпня 2008 року договору ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка у заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Взяті на себе за кредитним договором зобов`язання ОСОБА_2 не виконала, у зв`язку з чим станом на 17 червня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 48288,85 грн, у тому числі: 23762,84 грн заборгованість за кредитом, 9758,08 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11503,61 грн пеня за прострочене зобов`язання, 726,76 грн пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 250 грн штраф (фіксована частина), 2287,56 грн штраф (процентна складова).

Зазначену заборгованість позивач просив стягнути з відповідачки.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у сумі 238,20 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції у частині відмови у позові, в апеляційній скарзі просить його скасувати у цій частині та ухвалити нове рішення про задоволення вимог. Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Суд не взяв до уваги, що усі істотні умови договору були погоджені сторонами, оскільки у заяві позичальника зазначена процентна ставка 1,9% на місяць, комісія 1%, тип кредитної карти «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», початкова сума кредитного ліміту 500 грн. Також ОСОБА_2 04 серпня 2008 року підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», в якій зазначена базова процентна ставка за користування кредитом 1,9% на місяць, розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця наступного за звітним, порядок нарахування пені та розмір штрафу. Укладення договору відповідає вимогам закону, активація відповідачкою картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Суд урахував лише розрахунок ОСОБА_2 . З виписки по рахунку вбачається, що відповідачка використала кредитні кошти на суму 36000 грн, повернула лише 20000 грн.

Рішення суду у частині задоволення позовних вимог не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

У засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримала. Представник відповідачки визнав її необґрунтованою у повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції правильно установив, що 04 серпня 2008 року між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, розмір якого періодично змінювався. Укладення договору відбулося шляхом підписання відповідачкою заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

За розрахунком позивача станом на 17 червня 2019 року за договором виникла заборгованість у розмірі 48288,85 грн, у тому числі: 23762,84 грн заборгованість за кредитом, 9758,08 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11503,61 грн пеня за прострочене зобов`язання, 726,76 грн пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 250 грн штраф (фіксована частина), 2287,56 грн штраф (процентна складова).

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що надані Банком витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_2 , а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними при підписанні заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_2 інші умови та правила надання банківських послуг, крім зазначених у підписаних заяві і довідці про умови кредитування, з огляду на їх мінливий характер, наданий Банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору.

При застосуванні до спірних правовідносин наведених норм права суд першої інстанції правильно відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України урахував висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки судові рішення у справах ухвалені в подібних правовідносинах.

Відмову у позові суд мотивував також тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів надання відповідачці кредиту та наявності заборгованості.

Апеляційний суд не у повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Недоведеними колегія суддів уважає вимоги про стягнення наданого ОСОБА_2 20 червня 2018 року кредиту у сумі 11550 грн, оскільки ці кошти не надходили на рахунок, відкритий у межах укладеного сторонами кредитного договору. Вони були зараховані позивачем на дебетову карту ( НОМЕР_1 відповідачки, що підтверджується виписками по рахунку (а.с. 74 (зворот)-80, 102-109, 155-157).

Матеріали справи не містять доказів погодження сторонами такого порядку надання кредитних коштів, а також порядку їх повернення.

Тому правильною є відмова у позові про стягнення заборгованості за кредитом у сумі 11550 грн і не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції взяв до уваги розрахунок представника відповідачки, який є неповним, так як не враховані усі витрати кредитних коштів, необхідність нарахування пені за наявності прострочки.

Апеляційний суд не погоджується з розрахунком заборгованості (а.с. 8-12), наданим позивачем, оскільки нарахування процентів не відповідає умовам укладеного між сторонами договору (1,9% на місяць або 22,8% річних). З 24 січня 2013 року проценти нараховані за процентною ставкою 30% річних, з 11 вересня 2014 року 34,8% річних, з 01 червня 2015 року періодично 2,5%, 2,6%, 2,9%, 3,6% на місяць. Сплачені ОСОБА_2 у погашення заборгованості кошти зараховані у погашення процентів, нарахованих за збільшеною процентною ставкою.

Представником відповідачки у засіданні апеляційного суду надано розрахунок заборгованості за договором з урахуванням погодженої процентної ставки 1,9% на місяць, усіх витрат кредитних коштів і необхідних нарахувань (пені), відповідно до якого заборгованість за договором складає 2900,86 грн, у тому числі: 2237,11 заборгованість за кредитом, 367,67 грн заборгованість за процентами, 296,08 грн пеня, з яким погоджується колегія суддів.

Колегія суддів не приймає заперечення представника позивача щодо зазначеного розрахунку заборгованості з підстав не урахування комісії.

Умовами укладеного між сторонами договору (довідка про умови кредитування) передбачено сплату комісії за кредитне обслуговування (щомісячно) у розмірі 1% на залишок заборгованості, непогашеної протягом пільгового періоду.

Така умова договору є нікчемною.

За положеннями частини 5 статті 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення договору (далі Закон), до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з частиною 4 статті 11 Закону споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини 8 статті 18 Закону нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України № 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 2 і 3 статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини 8 статті 18, частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною 4 статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з частинами 1 і 3 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 у редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з частиною 3 статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як кредитне обслуговування не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Ця операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальникові.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною 1 і 2 статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Об`єднана палата Верховного Суду у справі № 524/5152/15-ц дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді додаткової винагороди є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною 3 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на час укладення договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах.

Отже, рішення суду у частині задоволення вимог необхідно змінити і збільшити стягнуту з відповідачки на користь Банку суму заборгованості за кредитним договором від 04 серпня 2008 року до 2604 грн 78 коп, у тому числі: за кредитом - 2237 грн 11 коп., за процентами - 367 грн 67 коп.

За наявності заборгованості ОСОБА_2 за договором вимоги про стягнення штрафу за порушення термінів платежів по будь-якому зобов`язанню частково підлягають задоволенню.

Відповідно частково заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для стягнення штрафу.

Позовні вимоги про стягнення пені не підлягають задоволенню з таких підстав.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Згідно із статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» за договором з відповідачкою пеня нараховується за невчасне погашення заборгованості, штраф - при порушенні термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів.

Зазначені штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

До такого висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15.

З огляду на викладене рішення суду у частині відмови у позові про стягнення пені і штрафу потрібно скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про стягнення штрафу у сумі 250 грн (фіксована частина) і 130,24 грн (процентна складова).

У решті рішення суду належить залишити без змін.

Згідно з частинами 1 і 13 статті 141 ЦПК України необхідно змінити розподіл судових витрат. Документально підтверджені витрати позивача по оплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог (6,2%) у сумі 297,76 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 жовтня 2020 року у частині задоволення вимог змінити і збільшити стягнуту із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором від 04 серпня 2008 року до 2604 грн 78 коп. (дві тисячі шістсот чотири грн 78 коп.), у тому числі: за кредитом - 2237 грн 11 коп. (дві тисячі двісті тридцять сім грн 11 коп.), за процентами - 367 грн 67 коп. (триста шістдесят сім грн 67 коп.).

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 жовтня 2020 року у частині відмови у позові про стягнення пені і штрафу скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Стягнути із ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ІК ) штраф у сумі 250 грн (двісті п`ятдесят грн (фіксована частина)) і 130 грн 24 коп. (сто тридцять грн 24 коп. (процентна складова)).

У позові про стягнення пені відмовити.

Змінити розподіл судових витрат.

Збільшити стягнуту із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму судових витрат до 297 грн 76 коп. (двісті дев`яносто сім грн 76 коп.).

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 березня 2021 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта