Дата документу 02.03.2021 Справа № 311/2108/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/2108/20 Головуючий у 1-й інстанції: Задорожко Д.А.
Провадження № 22-ц/807/665/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у особі представника - адвоката Качмар Анни Іванівни на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», про стягнення страхового відшкодування.

З уточненням позовних вимог співпозивачі вказали, що 17 червня 2019 року, приблизно о 17.00 годині, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем швидкої медичної допомоги Пежо Боксер, р.н. НОМЕР_1 , здійснював рух автодорогою Харків-Сімферополь (343 км) в напрямку міста Мелітополь в межах населеного пункту м. Василівка. В цей же час в районі автозаправного комплексу «Паралель» пішохід ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почав перетин проїзної частини вказаної автодороги в невстановленому місці, вийшовши на смугу водія зліва направо із-за вантажного автомобіля, що рухався у зустрічному напрямку. Під час руху водій ОСОБА_3 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який від отриманих травм помер на місці.

Відповідальність водія транспортного засобу - автомобіля марки Пежо Боксер, р.н. НОМЕР_1 , на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована згідно полісу № 189188916 у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

13 серпня 2019 року на адресу ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» ними надіслано заяву про виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 як дружині загиблого та ОСОБА_2 як його донці. Загальна сума страхового відшкодування понесеної моральної шкоди, з урахуванням встановленого ліміту страхового відшкодування, складала 50 076,00 грн.

27 січня 2020 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» проведено часткову виплату страхового відшкодування та виплачено по 12 519.00 грн. дружині загиблого - ОСОБА_1 та доньці

загиблого - ОСОБА_2 , тобто в загальному розмірі 25 038,00 грн., що становить 50% від заявленої суми моральної шкоди згідно заяви про виплату суми страхового відшкодування (50 076,00 грн.). У виплаті 50% від заявленої суми страхового відшкодування моральної шкоди страховою компанією відмовлено. В обґрунтування відмови у виплаті 50% страхового відшкодування страховик посилався на наявність провини пішохода ОСОБА_4 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої останній загинув.

Позивачі вважали незаконною відмову відповідача у виплаті страхового відшкодуван-

ня, виходячи з наступного.

Так, вони зазначили, що постановою про закриття кримінального провадження від 26 вересня 2019 року у діях пішохода ОСОБА_4 не встановлено умислу на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а визначено лише те, що водій ОСОБА_3 уникнути наїзду на пішохода не зміг. Тому страховик не міг зменшувати розмір відшкодування на свій розсуд, кваліфікувавши самостійно дії загиблого ОСОБА_4 як грубу необережність.

Крім того, співпозивачі наголошували на тому, що в даному випадку не встановлено того, що шкода завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З огляду на викладене, позивачі вважали, що є законні підстави для стягнення з відповідача на їх користь недоплаченої суми страхового відшкодування у розмірі 25 038,00 грн., тобто по 12 519 грн. на користь кожної, пені відповідно до п. 36.5 Закону із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за період з 28.01.2020 до 08.09.2020 у розмірі 1 092 грн. 16 коп., інфляційних втрат у розмірі 226 грн. 43 коп. та трьох процентів річних від простроченої суми боргу в розмірі 231 грн. 52 коп. згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України. А також 3 500 грн. правничої допомоги кожному з позивачів.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у особі представника - адвоката Качмар А.І. подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що загиблий ОСОБА_4 не допустив грубого порушення Правил дорожнього руху або грубої необережності в розумінні ст. 1193 ЦК України, що могло бути підставою для зменшення розміру відшкодування. Тому положення ст. 1193 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, а відтак не може бути зменшено і розмір відшкодування моральної шкоди.

Скаржники наголошують на тому, що сам по собі раптовий вихід на проїзну частину ОСОБА_4 як пішохода не є проявом саме грубої необережності. Постановою про закриття кримінального провадження не встановлено та не зазначено, що дана дорожньо-транспортна пригода відбулась у зв`язку із умисним порушенням пішоходом ОСОБА_4 правил дорожнього руху, та його загибель не є наслідок непереборної сили. Відповідачем не було надано суду ні доказів умислу, ні доказів грубої необережності пішохода ОСОБА_4 , а тому відсутні підстави для звільнення відповідача як страховика від обов`язку з відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, чи зменшення розміру відшкодування у даному випадку.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» зазначає, що, навпаки,

судом правильно встановлено, що пішоходом ОСОБА_4 внаслідок порушення декількох пунктів ПДР була допущена груба необережність, яка сприяла виникненню шкоди, а тому суд обґрунтовано застосував приписи статті 1193 ЦК України до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості за наявності у діях загиблого ОСОБА_4 грубої необережності, яка сприяла виникненню шкоди, внаслідок порушення декількох пунктів правил дорожнього руху, що відповідно до частини другої статті 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, а тому дії відповідача, яким розмір страхового відшкодування зменшено наполовину на цих підставах, є правомірними.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погоджується, оскільки вони відповідають встановленим судом обставинам справи та приписам норм матеріального права, якими керувався суд, вирішуючи спір.

Так, судом за наданими матеріалами справи встановлено, що 17 червня 2019 року, приблизно о 17.00 годині, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем швидкої медичної допомоги «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 , здійснював рух автодорогою Харків-Сімферополь ( 343 км) в напрямку міста Сімферопіль, в межах населеного пункту м. Василівка. При цьому, водій ОСОБА_3 у зв`язку із виконанням невідкладного завдання, пов`язаного із рятуванням життя людей, у відповідності до п. 3.1. ПДР України увімкнув проблисковий маячок синього кольору та спеціальний звуковий сигнал, швидкість руху автомобіля складала не менше ніж 91, 5 км/год.

В цей же час, ОСОБА_4 як пішохід почав перетин вище вказаної проїзної частини, вийшовши із-за іншого автомобілю та рухаючись зліва направо за ходом руху автомобілю водія ОСОБА_3 , та був збитий останнім, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці ДТП.

Відповідальність водія транспортного засобу - автомобіля марки «Peugeot Boxer», р. н. НОМЕР_1 , на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована згідно полісу № 189188916 у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

13 серпня 2019 року на адресу ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» позивачами надіслано заяву

про виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 як дружині загиблого

та ОСОБА_2 як його донці.

Загальна сума страхового відшкодування понесеної моральної шкоди, з урахуванням встановленого ліміту страхового відшкодування, складала 50 076,00 грн..

27 січня 2020 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» проведено часткову виплату страхового відшкодування та виплачено по 12 519.00 грн. дружині загиблого - ОСОБА_1 та доньці загиблого - ОСОБА_2 , тобто в загальному розмірі - 25 038,00 грн., що становить 50% від заявленої суми моральної шкоди згідно заяви про виплату суми страхового відшкодування (50 076,00 грн.). У виплаті 50% від заявленої суми страхового відшкодування моральної шкоди страховою компанією відмовлено.

В обґрунтування відмови у виплаті 50% страхового відшкодування страховик посилався на наявність провини пішохода ОСОБА_4 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої останній загинув.

Вказані вище обставини підтверджені свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 (а.с. 5); витягом з ЄРДР (а.с. 6); довідкою про склад сім`ї від 11.07.2019 (а.с. 8); паспортами позивачів; свідоцтвами, якими підтверджено факт родинних відносин між загиблим ОСОБА_4 та позивачами (а.с. 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16); постановою про закриття кримінального провадження від 26 вересня 2019 року (а.с. 20-22); інформацією про поліс обов`язкового страхування (а.с. 7); заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 4); відповіддю ПрАТ СК «ПЗУ Україна» від 22 січня 2020 року (а.с. 23).

Отже, позивачі мають право на відшкодування їм моральної шкоди за рахунок страховика. Але спір виник з приводу її розміру та правомірності її зменшення страховиком у відповідності до приписів ч. 2 статті 1193 ЦК України.

Судом правильно здійснено наступний аналіз норм матеріального права, якими унормовано спірні правовідносини.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до статті 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

З огляду на викладене, ліміт відповідальності страховика за завдану шкоду складав 50 076 грн. (12x4 173,00 грн. = 50 076,00 грн.). Страховиком позивачам виплачено лише

половину з урахуванням дій загиблого ОСОБА_4 , які страховиком оцінені як груба необережність.

У ч. 2 статті 1193 ЦК України визначено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовується і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Нормативні акти, що регулюють цивільні правовідносини, передбачають існування двох видів цивільно-правової необережності - грубої та простої, однак законодавство не визначає критеріїв їх розмежування, а тому ч. 4 ст. 1193 Цивільного кодексу України покладає визначення виду необережності на розсуд судів.

Окрім грубої, виділяється також проста необережність. В абз. 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди» зустрічається також поняття «проста необачність», до якої зараховується, зокрема, перебування в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо, але само по собі перебування в нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху (абз. 4 п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»)

Що стосується проведення межі між цими видами цивільно-правової необережності, то у ч. 2 ст. 1193 ЦК та абз. 3 п. 7 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що в кожному конкретному випадку вид необережної форми вини має визначати суд, враховуючи фактичні обставини справи (характер дії, обставини завдання шкоди, індивідуальні особливості потерпілого, його стан тощо). Таким чином, характер визначення грубої чи простої необережності є оціночним. Iстотне значення має суб`єктивний фактор: те, що в одному разі визнається грубою необережністю, в іншому може вважатися простою.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Отже груба необережність потерпілого має бути доведена належними, допустимими та достатніми доказами особою, яка посилається на наявність зазначених обставин.

Встановлено, що згідно з постановою від 26 вересня 2019 року, винесеної слідчим СВ Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області, обставини ДТП описані наступним чином: 17 червня 2019 року, приблизно о 17.00 годині, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем швидкої медичної допомоги «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 , здійснював рух автодорогою Харків-Сімферополь ( 343 км) в напрямку міста Сімферопіль в межах населеного пункту м. Василівка. При цьому, водій ОСОБА_3 у зв`язку із виконанням невідкладного завдання, пов`язаного із рятуванням життя людей, у відповідності до п. 3.1. ПДР України, увімкнув проблисковий маячок синього кольору та спеціальний звуковий сигнал, швидкість руху автомобіля складала не менше ніж 91, 5 км/год.

В цей же час, ОСОБА_4 як пішохід із-за іншого припаркованого автомобілю в районі заправочної станції «Паралель», розташованої по бульвару Центральному, 45 в місті Василівка Запорізької області, почав перетин проїзної частини вказаної вулиці, рухаючись зліва направо за ходом руху водія ОСОБА_3 .

При цьому, ОСОБА_4 діяв в порушення вимог п.п. 4.7, 4.10, 4.13, 4.14 «а» ПДР, згідно з якими: пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч (п. 4.7.); перед виходом на проїзну частину із-за транспортних засобів, що стоять, та будь-яких об`єктів, що обмежують оглядовість, пішоходи повинні впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються (п. 4.10); у разі наближення транспортного засобу з увімкненим проблисковим маячком червоного та (або) синього кольору і (або) спеціальним звуковим сигналом пішоходи повинні утриматися від переходу проїзної частини або негайно залишити її (п. 4.13); пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху (п. 4.14 «а»).

Крім того, пішохід ОСОБА_4 , маючи об`єктивну можливість виявити наближення до місця перетину ним проїзної частини автомобіля швидкої медичної допомоги «Peugeot Boxer», р.н. НОМЕР_1 , з увімкненим проблисковим маячком синього кольору, спеціальним звуковим сигналом та утриматись від її переходу, вказаних заходів не прийняв. Натомість, ОСОБА_4 на смугу руху водія ОСОБА_3 вийшов із-за невстановленого автомобіля зустрічного напрямку, що обмежував оглядовість в напрямку останнього, не впевнившись у відсутності транспортних засобів, що наближаються, тим самим не впевнившись у відсутності безпеки для себе та інших учасників дорожнього руху.

Під час руху водій ОСОБА_3 , виявивши небезпечно діючого пішохода, застосував міри екстреного прямолінійного гальмування, проте вказаними заходами уникнути наїзду на пішохода не зміг та допустив контакт передньою частиною керованого автомобіля з пішоходом ОСОБА_4 .

Згідно з п. 3.1 розділу 3 «Рух транспортних засобів із спеціальними сигналами», водії оперативних транспортних засобів, виконуючи невідкладене службове завдання, можуть відступати від вимог розділів 8 (крім сигналів регулювальника), 10,11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 26, 27 та пункту 28.1 цих Правил за умови увімкнення проблискового маяка синього або червоного кольору і спеціального звукового сигналу та забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до пункту 4.13 вимог розділу 4 «Обов`язки і права пішоходів» у разі наближення транспортного засобу з увімкненим проблисковим маяком червоного (або) синього кольору і (або) спеціальним звуковим сигналом пішоходи повинні утриматися від переходу проїзної частини або негайно залишити її.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом досліджено, що в ході досудового розслідування було оцінено дії пішохода відповідно до вимог розділу 4 ПДР України та встановлено, що в даній дорожній ситуації пішохід ОСОБА_4 своїми односторонніми діями сам поставив себе в небезпечне для життя становище. Порушення вимог п.п. 4.7., 4.10., 4.13, 4.14 «а» ПДР України пішоходом ОСОБА_4 перебувало в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали. За вказані порушення пішохід ОСОБА_4 мав нести адміністративну відповідальність, однак, зважаючи на те, що в результаті ДТП настала його смерть, матеріали виділенню з кримінального провадження не підлягали.

Цією ж постановою в діях водія ОСОБА_3 встановлено відсутність складу кримінального правопорушення, в зв`язку з чим кримінальне провадження закрите.

Таким чином, вищевказане свідчить, що дії самого потерпілого сприяла виникненню дорожньо-транспортної пригоди та настанню відповідних тяжких наслідків.

В даній дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем швидкої медичної допомоги, не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування в момент виникнення небезпеки руху. Проведеними дослідженнями встановлено, що водій знаходився в такій дорожній обстановці, що при своєчасному виконанні технічних вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України він не мав технічної можливості відвернути наїзд на пішохода.

Аналізуючи дії ОСОБА_4 у даній дорожній ситуації як пішохода, колегія враховує все вище наведене, та додатково вказує, що ознака «грубої необережності» міститься в його діях та поведінці, оскільки ним грубо проігноровано вищевказані вимоги ПДР, так як карета швидкої допомоги їхала на виклик із увімкненими проблисковими маячками та увімкненою сиреною, та пішохід при нормальній обачливості не міг не побачити та не почути цього, та міг утриматись від переходу у невстановленому місці.

Грубою вказана необережність загиблого ОСОБА_4 визначається судом з огляду на сукупність допущених порушень: вийшов із-за припаркового автомобілю, що обмежувало видимість як йому, так і водіям зустрічного напрямку руху; не обнаружив сирену та проблискові маячки, що неможливо було не побачити та не почути; перехід здійснював у невстановленому місці.

Тому страховиком в даному випадку було обґрунтовано застосовано приписи ч. 2 статті 1193 ЦК України для зменшення розміру відшкодування, та судом правильно визнані такі дії правомірними, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів визнає безпідставними.

Судом першої інстанції надано належну оцінку всім обставинам справи, які свідчать про наявність грубої необережності в діях загиблого ОСОБА_4 .

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, правильно визначив та надав юридичну оцінку правовідносинам між сторонами.

Доводи апеляційної скарги не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у особі представника - адвоката Качмар Анни Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 02 березня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.