Постанова

Іменем України

30 червня 2021 року

м. Київ

справа № 303/1219/18

провадження № 61-2215св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 , приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Денис Володимирович,

третя особа - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар Ірина Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Сідуна Владислава Мирославовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 серпня 2018 року у складі судді Курах Л. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д. В., за участю третьої особи - приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І. О., про визнання договору відступлення права вимоги за кредитним договором та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором недійсними та визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав.

Позовна заява мотивована тим, що 18 січня 2006 року між позивачем та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено кредитний договір № MKZ0GK00000227 та договір іпотеки від 18 січня 2006 року, за яким передано в іпотеку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало на праві власності позивачу та в якому вона до цього часу проживає. У цьому договорі іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» в позасудовому порядку.

Позивач зазначала, що на забезпечення вищезазначеного кредитного договору 18 вересня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки на суму 231 000,00 грн.

10 квітня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги на суму 231 000,00 грн, у зв`язку з виконанням поручителем взятих на себе зобов`язань за договором поруки, та укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 18 січня 2006 року, яким передано в іпотеку банку нерухоме майно, посвідчений приватним нотаріусом Біловар І. О. 10 квітня 2015 року за № 1334.

Доказів на підтвердження виконання зобов`язання ОСОБА_2 не надано.

У подальшому позивач отримала повідомлення від ОСОБА_2 , яке містило суперечливі дані щодо заборгованості та попередження про намір звернути стягнення на предмет іпотеки та 09 червня 2015 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 21919527, згідно з яким право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 та вчинено відповідний запис про право власності від 09 червня 2015 року № 9961818.

Станом на 01 лютого 2018 року заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2006 року № MKZ0GK00000227 становила 184 081,46 євро, що за курсом Національного банку України еквівалентно 638 491,80 грн.

Позивач зазначала, що поручителем ОСОБА_2 не було виконано зобов`язання за кредитним договором повністю, а часткове виконання поручителем зобов`язань не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором на підставі статті 512 ЦК України.

Крім того, нормами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено тимчасову заборону у визначених цим законом випадках на примусове стягнення нерухомого майна (житла), яке є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», а також заборону для кредитних установ на уступку (продаж, передачу) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи протягом дії цього Закону.

Позивач вважала, що враховуючи недійсність відповідного договору про відступлення права вимоги, не надання жодних документів (договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, договором іпотеки, невиконання тощо), з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 аж до звернення стягнення на майно, що засвідчують перехід до нового кредитора - ОСОБА_2 прав у зобов`язанні, прийняте на підставі відповідного договору про відступлення права вимоги рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д. В. від 09 червня 2015 року про державну реєстрацію прав, індексний номер: 21919527, згідно з яким право власності на відповідне домоволодіння (житловий будинок) на АДРЕСА_1 , яке до того часу належало ОСОБА_1 , є незаконним.

Крім того, позивач зазначала, що дії приватного нотаріуса суперечать статті 55 Закону України «Про нотаріат», яка стосується угод про відчуження та заставу майна, та визначає, що такі дії проводяться за місцезнаходженням цього майна або за місцезнаходженням однієї із сторін, та статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на дату прийняття відповідного рішення), відповідно до якої державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об`єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини п`ятої цієї статті. Таким чином, ОСОБА_3 як приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу не мав права приймати рішення та відповідно проводити реєстрацію права власності на майно за договором про відступлення права вимоги щодо майна, зареєстрованого в м. Мукачево, оскільки сторони відповідного договору зареєстровані в м. Мукачево та його нотаріальний округ не поширюється на територію м. Мукачево.

Посилаючись на статті 203, 215, 556, 559 ЦК України, позивач просила суд визнати недійсним договір від 10 квітня 2015 року про відступлення права вимоги за кредитним договором від 18 січня 2006 року № MKZ0GK00000227, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 та договір від 10 квітня 2015 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І. О. за реєстровим № 1334; визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д. В. від 09 червня 2015 року про державну реєстрацію прав, індексний № 21919527, згідно із яким право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 , та виключити з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про право власності від 09 червня 2015 року № 9961818.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 серпня 2018 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що предмет іпотеки перейшов до ОСОБА_2 у зв`язку зі зміною кредитора у зобов`язанні, тобто шляхом переходу прав кредитора до іншої особи, в існуючому зобов`язанні, а це свідчить, що між поручителем і боржником не виникло нового зобов`язання, а мав місце перехід прав кредитора до іншої особи на підставі положень закону. Тобто, відповідач ОСОБА_2 діяв як новий кредитор і всі його дії були здійснені в рамках чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року апеляційну скаргу адвоката Сідуна В. М. в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що предмет іпотеки перейшов до ОСОБА_2 у зв`язку зі зміною кредитора у зобов`язанні, тобто шляхом переходу прав кредитора до іншої особи, в існуючому зобов`язанні, а це свідчить про те, що між поручителем і боржником не виникло нового зобов`язання, а мав місце перехід прав кредитора до іншої особи на підставі положень закону. Наведене зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання оспорених договорів недійсними.

Доводи позовної заяви та апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 лише частково погасив кредитну заборгованість і до нього не могло перейти право регресу до боржника, є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 не пред`являв вимог як особа, що набула право регресу, а між банком і ним укладені договори про відступлення прав вимоги, тобто останній діяв як новий кредитор.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду, адвокат Сідун В. М. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції, надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 частково погашено кредитну заборгованість, у зв`язку з чим до нього не могло перейти право регресу до боржника, як зазначено у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-466цс15, яка не врахована судами попередніх інстанцій;

суди не врахували Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким передбачено, що установа не може уступати (продавати, передавати) заборгованість на користь інших осіб, а також звернути стягнення на предмет іпотеки.

У травні 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 18 січня 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір № MKZ0GK00000227, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 23 493,00 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,33 на місяць із кінцевим терміном повернення - 18 січня 2021 року.

На забезпечення виконання своїх зобов`язань ОСОБА_1 за договором іпотеки від 18 січня 2006 року передала в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 березня 2009 року у справі № 2-173/09 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком за вказаним кредитним договором у сумі 203 550,97 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок із господарськими спорудами на АДРЕСА_1 шляхом продажу предмету іпотеки банком з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем. Указане судове рішення виконане не було (а. с. 32-34 т. 1).

18 вересня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало із ОСОБА_2 договір поруки, згідно з яким останній поручився за виконання позичальником ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 січня 2006 року № MKZ0GK00000227 зобов`язань у розмірі 231 000,00 грн і повністю їх виконав, сплативши банку 08 квітня 2015 року всю суму (а. с. 131-132 т. 1).

10 квітня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір про часткове відступлення права вимоги за кредитним договоромвід 18 січня 2006 року № MKZ0GK00000227, за умовами якого ОСОБА_2 як новий кредитор прийняв право вимоги у розмірі, передбаченому договором поруки від 18 вересня 2014 року у сумі 231 000,00 грн (а. с. 13-15 т. 1).

10 квітня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (цедент) та ОСОБА_2 (цесіонарій) укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 18 січня 2006 року, за умовами якого відповідно до договору поруки від 18 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» та у зв`язку з виконанням всіх істотних умов договору поруки, ОСОБА_2 прийняв право вимоги за договором іпотеки від ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 11-12 т. 1).

19 березня 2015 року ОСОБА_2 направив повідомлення ОСОБА_1 як іпотекодавцю про застосування іпотечного застереження, а через його невиконання склав заяву-рішення про перехід у власність предмета іпотеки, яка 09 червня 2015 року була нотаріально засвідчена, а право власності на предмет іпотеки зареєстроване за ОСОБА_2 (а. с. 30, 62-68 т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX).

У пункті 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з яким також погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що предмет іпотеки перейшов до ОСОБА_2 у зв`язку зі зміною кредитора у зобов`язанні, тобто шляхом переходу прав кредитора до іншої особи, в існуючому зобов`язанні, а це свідчить, що між поручителем і боржником не виникло нового зобов`язання, а мав місце перехід прав кредитора до іншої особи на підставі положень закону. Тобто, відповідач ОСОБА_2 діяв як новий кредитор і всі його дії були здійснені в рамках чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин.

Проте зазначені висновки є передчасними, суперечливими та свідчать про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Так, згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Аналіз статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України свідчить про те, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, а кредитор після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника.

Правовий аналіз норм частин першої та другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов`язання.

Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Часткове виконання поручителем зобов`язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-466цс15 та у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 759/17152/16-ц (провадження № 61-9695св19), від 14 червня 2020 року у справі № 311/245/18 (провадження № 61-40095св18), від 10 лютого 2021 року у справі № 496/3234/15-ц (провадження № 61-12283св19).

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі не виконані, оскільки ОСОБА_2 виконано зобов`язання боржника у розмірі, передбаченому договором поруки лише на суму 231 000,00 грн.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) зазначала, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII (далі - Закон № 1304-VII), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про іпотеку» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження, а також передбачив, що кредитна установа не має права відступити (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 цього пункту.

Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, не встановив, чи використовується позивачем домоволодіння (предмет іпотеки) як місце постійного проживання та чи може бути примусово стягнуте на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за кредитором в позасудовому порядку, а також не перевірив доводів позивача щодо визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав, згідно із яким право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 , та виключення з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про право власності, а також чи були у нотаріуса підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказане домоволодіння.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, не врахував вищевказаних обставин та вимог процесуального законодавства, належним чином не перевірив доводів сторін, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з цим постанова апеляційного суду підлягає скасуванню.

З огляду на положення статті 400 ЦПК України Верховний Суд не має процесуальних можливостей з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були дослідженні судами попередніх інстанцій, що перешкоджає касаційному суду ухвалити нове рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанцій не встановив усіх обставин справи, не сприяв всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення та порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи.

Оскільки встановлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду, тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд з урахуванням зазначених обставин.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Сідуна Владислава Мирославовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук