ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
У Х В А Л А

11 березня 2021 року

м. Харків

справа 638/19124/18

провадження № 22-ц/818/505/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря Огар І.В.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 травня 2020 року в складі судді Семіряд І.В.,

у с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») про визнання договору поруки припиненим.

Позов мотивовано тим, що 28 липня 2005 року між АТ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № НАА0G01270031, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 38061 доларів США строком до 25 липня 2025 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в цей же день між ним та ПАТ «ПриватБанк» укладено договір поруки №2, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань та кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені і інших платежів, відшкодування збитків.

15 листопада 2018 року він отримав від ОСОБА_2 вимогу про усунення порушень за кредитним договором та сплату заборгованості, розмір якої станом на 12 жовтня 2016 року становить 23898,12 доларів США.

Вважає, що договір поруки є припиненим, оскільки шляхом направлення 12 жовтня 2016 року вимоги позичальнику про повернення кредиту банк зміним строк повернення кредиту та у встановлений договором строк позову до нього пред`явлено не було.

Посилаючись на частину першу статті 559 ЦК України. ОСОБА_1 просив визнати договір поруки № 2 від 28 липня 2005 року, укладений між ним АТ «ПриватБанк», припиненим з 12 квітня 2017 року.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір поруки №2 від 28 липня 2005 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , припиненим з 14 травня 2017 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що направленням вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором банк змінив строк виконання основного зобов`язання. Оскільки протягом шести місяців з моменту настання строку виконання зобов`язання до 14 травня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» позов не пред`явив, а тому порука вважається припиненою з 14 травня 2017 року.

04 вересня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 представник АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що пунктом 12 договору поруки передбачено її строк, а саме порука припиняється зі спливом п`яти років з дня настання строку повернення кредиту за кредитним договором. Враховуючи, що банк звернувся з вимогою до позичальника 14 листопада 2016 року, чим змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором, атому порука, у відповідності до умов договору має припинитись 14 листопада 2021 року.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів дійшов висновку, що наявні підстави для зупинення апеляційного провадження.

Матеріали справи свідчать, що 28 липня 2005 року між АТ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №НАА0G01270031, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 38061 доларів США строком до 25 липня 2025 року (а. с. 27).

В цей же день з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №2.

Відповідно до пункту 2 договору поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

За пунктом 12 договору порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

14 листопада 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» направлено ОСОБА_2 письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором № НАА0G01270031 від 28 липня 2016 року, відповідно до якої станом на 12 жовтня 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 23898,12 доларів США (а. с. 37-38).

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 просив визнати договір поруки припиненим.

Відповідно до пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.

Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11 зроблено висновок, що «у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого частиною першої статті 559 ЦК України на припинення зобов`язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України). Суд обґрунтовано виходив із того, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього; збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає, зокрема у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. Разом з тим, помилковим є висновок суду про те, що право поручителів підлягають захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України, оскільки це суперечить положенням частини першої статті 559 цього Кодексу. Таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 490/5224/14-ц (провадження № 14-304цс18), від якої колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду просить відступити, зазначено, що «…за таких обставин та з підстав, передбачених наведеними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог банку до поручителів про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителів, а також про задоволення позову поручителя про визнання припиненою поруки за договором поруки від 23 березня 2011 року».

Проте у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 202/32532/13-ц (провадження № 14-374цс19) вказано, що «згідно з частиною першою статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Тому суди обґрунтовано задовольнили зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим».

При цьому, Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків Верховного Суду України, зроблених в постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11, та Великої Палати Верховного Суду, зроблених у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 490/5224/14-ц (провадження № 14-304цс18).

Ухвалою Великої Палати Верховного суду від 29 вересня 2020 року прийнято до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року.

Приймаючи до розгляду вказану справу Велика Палата Верховного суду зазначала, що не може бути застосований до різних висновків Верховного Суду України/Великої Палати Верховного Суду підхід такий же як для вирішення темпоральної колізії норм, що має застосовуватися норма, яка прийнята остання. Оскільки будь-яких законодавчих та доктринальних передумов для цього немає. Більш того, якщо б існувала як теоретична, так і практична можливість для його застосування, то вочевидь не виникала б проблема неоднакової судової практики, тому що потрібно було б керуватися останнім висновком.

З огляду на це колегія суддів вважала, що ефективним способом захисту поручителя є саме вимога про визнання поруки припиненою, а не визнання договору поруки припиненим. Тому колегія суддів вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 490/5224/14-ц (провадження № 14-304цс18).

Ухвалою Великої Палати Верховного суду від 29 вересня 2020 року вказану справу прийнято до розгляду.

На даний час рішення по вищезазначеній не ухвалено.

Суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду (пункт 10 частини першої статті 252 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 252 ч. 1 п. 10, 260, 261 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Зупинити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 травня 2020 року до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № №462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 12 березня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський