Справа № 466/5636/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/389/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Симець В.І.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 адвоката Масляного Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ТзОВ «Фінансова компанія «Еко Дім», ТзОВ ВТП «Бодекс» про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

В січні 2021 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням, в якому просила ухвалити заміну одного заходу забезпечення позову іншим - забороною вчиняти певні дії, а саме : здійснювати державну реєстрацію майнових прав ОСОБА_1 на спірну квартиру.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року в задоволенні заяви відмовлено.

Вказану ухвалу оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що підставами апеляційної скарги є незаконність і необґрунтованість ухвали через неприйняття письмових доказів, неправильне визначення правовідносин та неправильне застосування юридичної термінології, що може привести до винесення незаконного рішення у справі.

Вказує, що при винесенні ухвали суд проігнорував наявність та не взяв до уваги нововиявлені, виключні обставини справи та письмові докази, а також рішення судів, які були долучені до матеріалів справи упродовж останніх 5 років. Дані обставини не могли розглядатись під час винесення ухвали Шевченківського районного суду м.Львова про забезпечення позову від 30.06.2016 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 01.12.2016 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 30.06.2016 року про забезпечення позову було накладено арешт на спірну квартиру та заборону відчуження, передачі цієї квартири у користування третім особам, було хибно визначено стягувачем ОСОБА_2 , а боржником ОСОБА_1 .

У постанові Апеляційного суду Львівської області від 01.12.2016 року хибно визначено, що оспорювана квартира була споруджена за рахунок спільних коштів позивача та відповідача під час їхнього шлюбу, а відповідно оспорюване майно хибно віднесено до спільної сумісної власності подружжя.

Вказує, що спірна квартира не належить до спільної сумісної власності подружжя, вона не є набутою під час шлюбу, а була придбана за подаровані ОСОБА_1 кошти, а тому поділу не підлягає.

Вважає, що арешт є неналежним видом забезпечення даного позову, оскільки ОСОБА_1 фактично не є боржником, вона не має жодних боргових зобов`язань перед позивачем. Внаслідок доручення до справи нових письмових доказів та встановлення рішеннями судів вищеописаних фактів відпали та змінилися обставини, що зумовили застосування арешту.

Просить ухвалити заміну одного заходу забезпечення позову іншим - забороною вчиняти певні дії, а саме : здійснювати державну реєстрацію майнових прав на оспорювану квартиру до винесення рішення у справі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_2 адвоката Масляного Ю.А.

на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні заяви про заміну заходу забезпечення позову, суд першої інстанції, прийшов до висновку, що обставини з часу визначення виду забезпечення позову не змінились. Обраний судом в ухвалі від 30.06.2016 р. вид забезпечення позову не призведе до обмеження прав відповідача на володіння чи користування майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕКО-ДІМ», Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгове підприємство «БОДЕКС» про поділ спільного майна подружжя. Позивач просить суд постановити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 майном подружжя та провести його поділ, визнавши за ним та відповідачем право власності на спірне житло - по 1 / 2 частці за кожним із співвласників.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 30.06.2016 року було задоволено клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову : накладено арешт на спірну квартиру із забороною відчуження та передачі квартири АДРЕСА_1 у користування третім особам. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 01.12.2016 року вказана ухвала суду першої інстанції залишена без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом, на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника). Інститут забезпечення позову в цивільному процесі дозволяє гарантувати дійсне і ефективне виконання судового рішення, а тим самим і здійснення реального захисту порушених, оспорюваних і невизнаних прав, свобод та інтересів осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.

Згідно ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Згідно ст. 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим. Питання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим вирішується судом у судовому засіданні не пізніше наступного дня після надходження до суду відповідного клопотання учасника справи. За наслідками розгляду клопотання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим постановляється ухвала.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обраний судом в ухвалі від 30.06.2016 року вид забезпечення позову є співмірним і відповідає заявленим позовним вимогам, є необхідним і достатнім для забезпечення виконання можливого судового рішення та не вбачає підстав для заміни заходу забезпечення позову.

Арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном, здійсненні опечатування або вилученні його у боржника та переданні на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається також на кошти та інших цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах (ст.. 56 ЗУ «Про виконавче провадження»)

Забезпечення позову шляхом накладення арешту не завдає шкоди сторонам, оскільки накладення арешту на нерухоме майно тимчасово перешкоджає відчуженню такого майна.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в ухвалі про забезпечення позову ОСОБА_2 зазначено стягувачем,а ОСОБА_1 боржником є безпідставними, та може призвести до хибного трактування правовідносин між сторонами, колегія суддів вважає необгрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ст.. 15 ЗУ «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Вказана термінологія вжита судом першої інстанції правильно, та відповідає нормам чинного законодавства.

Окрім цього, варто зазначити, що докази на які ОСОБА_1 посилається в заяві про зміну заходів забезпечення позову не є нововиявленими, та вже були предметом дослідження суду. Зокрема, копії договорів дарування грошових коштів та копії квитанцій були надані ОСОБА_1 28.11.2016 року, при розгляді Апеляційним судом Львівської області апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 30.06.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст..13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції , було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Конституційний Суд України у п.9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким, лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 березня 2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.