Дата документу 02.03.2021 Справа № 336/6320/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/6320/19
Провадження №22-ц/807/668/21
Головуючий в 1-й інстанції Щаслива О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Чалаплюка Сергія Вікторовича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2019 року, постановлену у м. Запоріжжі у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, зазначивши, що 3 лютого 2017 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір позики, за яким позичальник отримав у позикодавця у позику 269900 грн., що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентні 10000 доларів США. Означену суму боргу, яку відповідач зобов`язався повернути не пізніше 31 грудня 2017 року, він не повернув до часу подання цього позову.

ОСОБА_2 надав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу нежитлове приміщення, зазначене літерою ХІІІа літ. А-9 загальною площею 157,6 квадратних метри за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити або ускладнити виконання рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2019 року, заяву ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на нежитлове приміщення ХШа літ. А-9 загальною площею 157,6 квадратних метри за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лебідь О.А.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 в особі представника адвоката Чалаплюка Сергія Вікторовича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, скаржник до участі у справі залучений не був, між тим вказаною ухвалою порушено його права, оскільки на момент постановлення ухвали скаржник був іпотекодержателем майна, на яке накладено арешт. Про існування оскаржуваної ухвали ОСОБА_1 стало відомо у листопаді 2020 року.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи вимоги заяви, суд першої інстанції виходив з того, що, порушеним є право позивача на отримання належних йому за правочином грошових коштів, захід забезпечення позову, про застосування якого клопочеться позивач, є співмірним змісту порушеного права, тому, що невжиття заходу забезпечення позову у вигляді арешту нерухомості у випадку задоволення позову може утруднити ефективний захист права позивача, що дає підстави для забезпечення позову у зазначений спосіб.

З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжитті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-153 ЦПК України, забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Згідно з п. 6, 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Пунктами 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

На час подання заяви про забезпечення позову (03.10.2019 року) позивачем у справі ОСОБА_2 було подано до суду позов до ОСОБА_3 про стягнення боргу, із зазначенням ціни позову 318600,31 грн.

Таким чином, між сторонами у справі виник спір щодо повернення боргу за договором позики від 03.02.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко О.В.

У заяві позивач ОСОБА_2 просив суд накласти арешт на нерухоме майно боржника за договором, відповідача у справі - ОСОБА_3 .

На підтвердження наявності у відповідача у власності нерухомого майна, було надано Витягз Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.28-29).

Відповідно до довідки про оцінку нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення ХШа літ. А-9 загальною площею 157,6 квадратних метри за адресою: АДРЕСА_1 , вартість нерухомого майна складала 387200,00 грн. (а.с.30)

Оскільки предметом позову була заборгованість за договором позики у розмірі 318600,31 грн., з метою забезпечення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог і з урахуванням співмірності заявлених вимог, суд першої інстанції на час вирішення питання про забезпечення позову дійшов обґрунтованого рішення, щодо його доцільності.

Доводів, які б вказували на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали суду апеляційна скарга не містить.

Факт того, що нерухоме майно, на яке накладено арешт відповідно до оскаржуваної ухвали, а саме нежитлове приміщення ХШа літ. А-9 загальною площею 157,6 квадратних метри за адресою: АДРЕСА_1 , на дату постановлення оскаржуваної ухвали суду, знаходилось в іпотеці ОСОБА_1 на підставі договору про іпотеку від 29.07.2019 року, укладеного з ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Едемською-Фаастовець О.О., зареєстрованого в реєстрі 29.07.2019р. за номером №32594541, що підтверджується договором іпотеки (а.с.86-88), Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.92), на правильність висновків суду з приводу застосування заходів забезпечення позову не впливає, оскільки оскаржувана ухвала була постановлена у відповідності до приписів 150-153 ЦПК України. При цьому правовідносини між сторонами у цій справі виникли за нотаріально посвідченим договором позики більш ніж за 2 роки до укладення договору іпотеки на який посилався апелянт.

Наразі, враховуючи право іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки, скаржник не позбавлений права звернутися до суду у встановленому законом порядку з вимогами щодо звільнення майна з-під арешту.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що судом вжито заходів забезпечення позову з дотриманням вимог ЦПК України, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Чалаплюка Сергія Вікторовича залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 10 березня 2021 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: О. В. Крилова

О. З. Поляков