Провадження № 22-ц/801/444/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 рокуСправа № 127/16612/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Мишковською Тетяною Миколаївною на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Жмудя О.О., в залі суду,

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 20.11.2012 між сторонами було укладено шлюб. За час спільного проживання у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2020 у цивільній справі №127/2137/20 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу і по цей час син сторін - ОСОБА_6 проживає разом із позивачем в готелі, який належить останньому на праві власності, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Актами про проживання від 09.12.2019 та від 09.07.2020, складеними за місцем проживання.

При розгляді цивільної справи №127/31195/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, судом було встановлено і підтверджено показаннями неповнолітнього ОСОБА_3 , що він проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, факт проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 є доведеним.

Син ОСОБА_6 повністю знаходиться на утриманні позивача з часу розірвання шлюбу, при цьому ОСОБА_2 не бере участі в утриманні сина, хоча отримує дохід від здачі належних її на праві власності квартир, житлом забезпечена, а тому має можливість приймати участь в утриманні сина.

ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець, має самостійний дохід.

На підставі викладеного позивач звернувшись в суд з даним позовом, просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 7 000 гривень, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону, в розмірі 3 000 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 03 серпня 2020 року, і до досягнення дитиною повноліття.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, судом першої інстанції враховано обов`язок обох батьків утримувати дітей до їх повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і те, що відповідач маючи задовільний стан здоров`я, будучи працездатною особою, має можливість надавати матеріальну допомогу, а неповнолітній син сторін ОСОБА_6 потребує такої допомоги. Також, судом прийнято до уваги рівень доходу як позивача, так і відповідача, наявність значної кількості майна.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представником ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу у якій зазначає про неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що відповідач виконує свій обов`язок по утриманню сина, надаючи кошти йому безпосередньо, купуючи йому одяг, оплачуючи навчання та лікування, забезпечуючи його харчуванням. Така домовленість між сторонами досягнута. Відповідач надала змогу позивачу здавати в оренду її майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та використовувати дохід в сумі 10 500 грн на утримання їх спільного сина ОСОБА_6 .

Також у апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції не було встановлено стан здоров`я дитини, його матеріальний стан, оскільки не враховано той факт, що на матеріальний стан дитини впливає матеріальний стан батька, який володіє значною кількістю як рухомого так і нерухомого майна.

При цьому, місцевим судом не було враховано, що на утриманні ОСОБА_2 перебувають ще двоє дітей, одна з яких має групу інвалідності з дитинства, а відтак потребує додаткових витрат на лікування та спеціальне харчування, а та обставина, що відповідач зареєстрована як ФОП не свідчить про наявність у неї певного доходу.

Крім того, скаржником зазначено, що їхній син постійно з позивачем не проживає та не перебуває на його повному утриманні, оскільки останній тимчасово проживає як з нею, так і з батьком, обставини щодо проживання та утримання дитини після лютого 2020 року судом не досліджені.

В апеляційній скарзі представник відповідача просила рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Представником позивача на апеляційну скаргу подано відзив, у якому з посиланням на безпідставність поданої скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 2012 року по 26 лютого 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 20 листопада 2012 року та рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2020.

Також, судом встановлено, що сторони у справі є батьками дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 08 вересня 2005 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 18 листопада 2008 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 02 квітня 2013 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.02.2020, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону, в розмірі 3000 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 18 листопада 2019 року, і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону, в розмірі 5000 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 18 листопада 2019 року, і до досягнення дитиною повноліття. В решті вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Із змісту зазначеного вище рішення видно, що судом встановлено факт реєстрації і проживання разом із матір`ю ОСОБА_2 дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Також судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом із батьком по АДРЕСА_3 , що підтверджується актами проживання від 09.12.2019 та від 09.07.2020, виданими ФОП ОСОБА_9 та показаннями останнього.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин першої, другої ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Положеннями статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини що мають істотне значення.

У частині другій статті 182 СК України зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів враховано усі встановлені у справі обставини, необхідність врахування яких визначена у статті 182 СК України.

Так, при визначенні розміру аліментів враховано стан матеріального забезпечення сторін у справі, що платник аліментів є працездатною, фізично здоровою людиною, зареєстрована підприємцем.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, тому з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що визначені судом першої інстанції аліменти у розмірі 3 000 грн, є достатніми для повного фізичного, інтелектуального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини, і вказаний розмір аліментів не порушує інтереси сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги акт про місце проживання дитини від 09.01.2020, згідно з яким ОСОБА_3 фактично проживає зі своєю матір`ю, є безпідставними оскільки факт проживання ОСОБА_3 з батьком встановлено рішенням суду від 18 лютого 2020 року, яке набуло законної сили, а відтак вказані обставини доказуванню не підлягають відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Крім того, скаржником не надано будь-яких належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача про те, що син ОСОБА_6 проживає з ним.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач приймає участь у матеріальному забезпеченні дитини, на підтвердження чого останньою надано квитанції, платіжні доручення, витяг із сайту інтернет - замовлень, на увагу не заслуговують з огляду на наступне.

Так, квитанції про оплату послуг мобільного зв`язку не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки будь - яких доказів на підтвердження того, що вказані кошти були перераховані саме на номер мобільного зв`язку, яким користується ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.

Витяг із сайту інтернет - замовлень також не бути взято судом до уваги, оскільки підтвердження здійснення замовлення одягу не є доказом того, що вказані речі було замовлено саме для сина ОСОБА_6 , а також, що вони були ним отримані.

Що стосується квитанцій про перерахування відповідачем коштів, то такі поодинокі перерахування не можуть свідчити про його постійне матеріальне забезпечення. Крім того, приймання участі у матеріальному забезпеченні життя дитини не позбавляє особу, з якою проживає дитина права на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів.

Посилання відповідача на ту обставину, що позивач, здаючи в оренду згідно з договором найму (оренди) житла квартиру, що належить на праві власності ОСОБА_2 , отримує за це кошти, які може використовувати на утримання дитини, то судом вказані посилання до уваги не приймаються, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували домовленість сторін про утримання сина за рахунок вказаних коштів. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з пунктом 2.1 вказаного договору, його було укладено на 6 місяців, а відтак строк його дії закінчився ще 15.10.2020.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на наведені обставини, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

При цьому, сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Мишковською Тетяною Миколаївною залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук