Справа № 211/5106/20
Провадження № 2/211/483/21
09 березня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Середньої Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Бехало В.В.,
у відсутність сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язавши Виконком Довгинцівської районної в місті ради зняти ОСОБА_2 з реєстрації за вказаною адресою, в зв`язку з тривалою відсутністю відповідача за місцем реєстрації без поважних причин.
Ухвалою суду від 08 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 09 березня 2021 року суд постановив здійснювати заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення.
В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України.
Представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.
Відповідач ОСОБА_2 про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не надала.
Представник відповідача Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради звернувся до суду з заявою про розгляд справи за відсутності представника, заперечень проти вимог в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_2 , не мають. Однак в частині зобов`язання зняття відповідача з реєстраційного обліку заперечують, оскільки підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, відповідно до «Правил реєстрації місця проживання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, є рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних мотивів.
Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 травня 2020 року є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_2 (а.с. 9, 9 зворот - копії витягу, свідоцтв).
У вказаному будинку, за інформацією Виконкому Довгинцівської районної в місті ради, зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , яка, за даними акту про не проживання від 02 червня 2020 року, складеного мешканцями будинків АДРЕСА_3 , АДРЕСА_5 та АДРЕСА_4 , не проживає з квітня 2018 року по теперішній час в будинку АДРЕСА_2 (а.с. 8 - копія акту).
Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Згідно пункту 39 Постанови, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.
Відповідно до частини четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За змістом зазначених норм праву користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
З урахуванням наведеного, можна зробити висновок, що ОСОБА_2 в силу положень частини другої статті 64 ЖК УРСР, частини четвертої статті 156 ЖК УРСР не є членом сім`ї співвласника спірного житлового приміщення, ніколи не проживала разом із нею у спірному будинку (згідно даних акту про не проживання), не вела із нею спільного господарства.
Доказів на спростування зазначеного до суду не надано.
За таких обставин суд приходить до висновку, що право відповідача ОСОБА_2 на користування спірним житловим приміщенням підлягає припиненню відповідно до положень статті 406 ЦК України, якою передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року по справі № 612/273/16-ц).
В частині заявленої вимоги щодо зобов`язання зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_2 за вищевказаною адресою суд вважає необхідним відмовити, оскільки відповідно до абзацу другого ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зі змінами та доповненнями, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки вимоги про стягнення з відповідача судових витрат не заявлялися, вони покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 317,319,391,406 ЦК України, ст.ст. 10, 12,13, 141, 263, 265, 280-284, 288 ЦПК України,суд
позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП суду невідомий, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
В задоволенні вимоги про зобов`язання зняття відповідача з реєстраційного обліку - відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено 09 березня 2021 року
Суддя Н.Г.Середня