Дата документу 02.07.2021
Справа № 320/2905/19
Провадження № 2/937/81/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Бахаєва І.М.,

за участі секретаря судового засідання - Драгун В.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представників позивача ОСОБА_1 - адвоката Ігнатова Є.Є.,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Сивової Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідачки на свою користь суму боргу, згідно розписок від 01.08.2013 на суму 20000 доларів США та від 01.09.2014 на суму 10000 грн. і витрати по сплаті судового збору в розмірі 8435 грн.

Позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 01.08.2013 до нього звернулась відповідачка ОСОБА_3 з проханням про надання їй позики у розмірі 20000 доларів США. В цей же день вона отримала гроші та надала позивачу розписку, яка підтверджувала отримання нею вищевказаної суми, та вказала, що гроші бере без процентів на два роки, для придбання будівельних матеріалів для будівництва будинку. У якості залогу вона вказала свій будинок АДРЕСА_1 . 01.09.2014 до позивача знову звернулась відповідачка з проханням про надання їй позики у розмірі 10000 доларів США. В цей же день вона отримала гроші та надала позивачу розписку, яка підтверджувала отримання нею вищевказаної суми, та вказала, що гроші бере без процентів на один рік. Проте, відповідачка не виконала свої боргові зобов`язання, борг не повернула. В серпні 2015 року до позивача звернулась відповідачка з пропозицією придбати за її борги по договорам позики житловий будинок АДРЕСА_1 . Позивач погодився на дану пропозицію. 11.08.2015 між сторонами були укладені договори купівлі-продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки, яка його обслуговує. При оформленні вказаних договорів купівлі продажу позивачем були передані оригінали вказаних розписок. 11.08.2015 була проведена державна реєстрація житлового будинку АДРЕСА_1 за позивачем, як за власником вказаного майна.

В липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ПАТ «Мелітопольгаз» про розірвання договору та про усунення перешкод у користуванні житловим будинком. Позивач ОСОБА_1 також звернувся до суду із зустрічним позовом про про визнання договору дійсним та усунення перешкод у користуванні вказаним житловим будинком шляхом виселення.

Рішенням суду від 16.07.2018 в позові ОСОБА_3 було повністю відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_1 був задоволений. Постановою Запорізького апеляційного суду від 19.03.2019 вказане рішення було скасоване, та постановлене нове, в якому договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 і земельної ділянки, яка обслуговує вказаний будинок укладені 11 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) були розірвані та припинені зобов`язання між ними за цими договорами.

Таким чином з вказаної дати почали діяти зобов`язання за договорами позики від 01.08.2013 та 01.09.2014. На вимогу позивача відповідачка повернула йому оригінали. На підставі викладеного, позивач змушений звернутись до суду з відповідним позовом за захистом своїх особистих майнових прав та інтересів.

07 серпня 2019 року до суду від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив та позовну заяву, відповідно до якого вона позов не визнала в повному обсязі, з наступних підстав.

В позовній заяві позивач вказує на укладання між відповідачкою та ним договору позики. При цьому позивач стверджує, що оригінали вказаних розписок були передані їй під час укладання договору купівлі-продажу від 11.08.2015 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.08.2015, за якими вона продала позивачу житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій розташований цей будинок.

Однак вказане не відповідає дійсності. Так, відповідачкою було складено на вимогу позивача в 2015 році дві розписки. У вересні 2015 року позивач звернувся до неї з проханням написати розписки, що вона начіб-то позичила у нього гроші. Необхідність складання таких розписок він пояснив рекомендаціями досвідчених юристів. Текст розписок та дати були продиктовані їй позивачем. Про те, що в розписках розписувалася в якості свідка ОСОБА_6 їй стало відомо тільки під час розгляду справи, до матеріалів якої позивач додавав копії цих розписок. Під диктування позивача вона могла вказати, що розписка написана в присутності свідка, але не впевнена в цьому, оскільки ОСОБА_6 не була присутньою під час написання нею боргових розписок. Позивач під час написання нею розписок грошові кошти їй не передавав, більш того, він запевняв, що ніколи не буде вимагати від неї грошові суми, зазначені в цих розписках. Після написання розписок від 01.08.2013 та 01.09.2014 вона їх передала позивачу і більше оригіналів цих розписок не бачила. Вони зберігалися у позивача. Таким чином, вважає, що викладені в позові ОСОБА_1 обставини укладання договорів позики, складання нею розписок від 01.08.2013 та 01.09.2014 спотворені позивачем, не відповідають дійсності, в зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

20 серпня 2019 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач зазначив, що у поданому до суду цивільному позові, 01.08.2013 відповідачка у присутності свідка ОСОБА_6 отримала від нього в борг грошові кошти у сумі 20 000 доларів США, з метою закупівлі будівельних матеріалів для будинку (у якості застави являється житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ). У подальшому, як зазначав позивач у позові, 01.09.2014 він знову надав в борг відповідачці грошову суму у розмірі 10 000 доларів США, про що відповідачка власноручно у присутності того ж свідка ОСОБА_6 написала розписку, копія якої була долучена до матеріалів справи. Оригінали обох розписок є у позивача. Гроші були передані відповідачці саме в ті дні, які зазначила відповідачка у написаних нею розписках. Доказів протилежного відповідачка до суду разом із поданням відзиву не надала. Слід звернути увагу суду на те, що відповідачка у відзиві не заперечує факту написання саме нею розписок від 01.08.2013 та від 01.09.2014, які долучив позивач до позову. Також, нею не заперечуються ті обставини, що оригінали розписок були передані позивачеві. Проте, вона вказує на те, що ці розписки ніби-то були написані нею у 2015 році та жодних грошових коштів вона від позивача не отримувала. Що не відповідає дійсності, оскільки доводи відповідачки спростовуються наявними у позивача письмовими доказами - оригіналами боргових документів (розписками), копії яких маються у справі. Що стосується укладення між позивачем та відповідачкою договорів купівлі- продажу житлового будинку та земельної ділянки від 11.08.2015, які були розірвані на підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 19.03.2019 по справі № 320/4784/17, зазначає наступне.

Як вказує позивач у заявленому наразі цивільному позові, та як він же зазначав у суді апеляційної інстанції, в серпні 2015 року, коли настав час повернення боргу до нього звернулась ОСОБА_3 з пропозицією придбати належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення існуючого боргу за вищевказаними розписками. На що позивач погодився, та 11.08.2015 між ними було укладено два договори купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки за вказаною вище адресою. Після укладення договору купівлі-продажу та фактичного прийняття від ОСОБА_2 повернення боргу у формі житлового будинку та земельної ділянки, він передав їй оригінали розписок. Запорізьким апеляційним судом під час розгляду справи № 320/4784/17 було встановлено, що в матеріалах даної цивільної справи міститься дві розписки ОСОБА_4 щодо отримання в борг від ОСОБА_1 грошей: від 01.08.2013 у сумі 20 000 доларів США та від 01.09.2014 в сумі 10 000 доларів США, що підтверджує наявність боргових правовідносин, аніж договір купівлі-продажу. Що і стало підставою для прийняття судом рішення про розірвання цих договорів купівлі-продажу. Після ухвалення судом даного рішення, як стверджує позивач, відповідачка повернула йому оригінали розписок, оскільки борги за ними після розірвання договорів купівлі-продажу залишились не погашеними. У подальшому в досудовому порядку відповідачка відмовилась вирішувати питання сплати боргів, що змусило позивача звернутись до суду. Враховуючи вищевикладене, просить суд задовольнити заявлений позов ОСОБА_1 та стягнути борги за розписками з відповідачки на користь позивача.

02.09.2019 від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Сивової Я.В. до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності та з цієї підстави відмовити в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що відповідачка 01.08.2013 взяла у нього в борг 20000 доларів США, на що власноруч написала розписку у присутності свідка, та 01.09.2019 також взяла у нього в борг 10000 доларів США, на що власноруч написала розписку у присутності свідка. Зобов`язалась гроші повернути в 2015 році, проте до теперішнього часу гроші не повернуті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідачка ОСОБА_2 взяла у борг у позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, згідно розписки від 01.08.2013 та 10000 доларів США, згідно розписки від 01.09.2014, які зобов`язався повернути в 2015 році. Однак, відповідачка станом на дату подачі позову борг не повернула. На підставі викладеного просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Сивова Я.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиві, посилалася на те, що позовні вимоги незаконні та необґрунтовані. Між сторонами взагалі відсутні правовідносини за даним договорами позики, оскільки відсутні будь-які докази, що підтверджує факт укладення договору позики та його умови, відсутні докази отримання ОСОБА_2 грошей. Крім того, заявила клопотання про застосування строків позовної давності.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона знає сторін по справі. Особисто бачила як відповідачка ОСОБА_2 писала розписку та отримала від ОСОБА_1 в борг 20000 доларів США. Потім також бачила, як відповідачка 01.09.2014 писала розписку та отримала в борг 10000 доларів США. Її запрошували в якості свідка бути присутньою при передачі грошей. Бачила як відповідачка перераховувала суму, яку брала у борг.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому у цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

01 серпня 2013 року у присутності свідка ОСОБА_6 відповідачка ОСОБА_3 отримала в борг гроші в розмірі 20000 доларів США від ОСОБА_1 та надала йому розписку, яка підтверджувала отримання нею вищевказаної суми, та вказала, що гроші бере без процентів на два роки, для придбання будівельних матеріалів для будівництва будинку. У якості залогу вона вказала свій будинок АДРЕСА_1 /а.с.158/.

01 вересня 2014 року у присутності свідка ОСОБА_6 , відповідачка ОСОБА_3 отримала в борг гроші в розмірі 10000 доларів США від ОСОБА_1 та надала позивачу розписку, яка підтверджувала отримання нею вищевказаної суми, та вказала, що гроші бере без процентів на один рік/а.с.159/.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що в серпні 2015 року, коли настав час повернення боргу до позивача звернулась ОСОБА_3 з пропозицією придбати за її борги по договорам позики від 01.08.2013 та 01.09.2014 житловий будинок АДРЕСА_1 .

11.08.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були укладені два договори купівлі-продажу: житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, яка обслуговує вказаний будинок.

В судовому засіданні по справі ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , за участю третіх осіб ОСОБА_9 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку, 2/3 частини павільйону та 1/3 частини транспортного засобу, стягнення компенсації 2/3 частини торгівельного обладнання та 1/3 частини товару в порядку спадкування за законом ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) повністю визнавала законність угоди між ОСОБА_1 та нею про продаж відповідачкою житлового будинку АДРЕСА_1 .

08 вересня 2016 року по вказаній справі було винесене рішення, яким вказаний договір купівлі продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) житлового будинку АДРЕСА_1 був визнаний законним.

11 серпня 2015 року була проведена державна реєстрація житлового будинку АДРЕСА_1 за позивачем ОСОБА_1 , як за власником вказаного майна, номер запису про право власності 10760365.

30.11.2016 рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08.09.2016 набрало законної сили, та ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) про звільнення будинку, так як йому необхідно було окреме проживання з дитиною в житловому будинку АДРЕСА_1 , оскільки він залишив своїй цивільній дружини спільну квартиру за адресою АДРЕСА_2 , а іншого житла в нього не має.

Оскільки ОСОБА_1 був власником житлового будинку АДРЕСА_1 , звернувся до Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області з заявою про порушення його прав власника ОСОБА_3 /а.с.21, 22/.

07.08.2017 року ОСОБА_1 була отримана відповідь за № 7738/60/04-2017 про необхідність звернення до суду/а.с.21/.

В липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом, в якому просить розірвати договір купівлі-продажу житлового будинку від 11 серпня 2015 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Чудською Оксаною Олегівною рес. № 2857; розірвати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 серпня 2015 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Чудською Оксаною Олегівною рес. № 2854.

ОСОБА_1 також звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 і земельної ділянки, яка обслуговує вказаний будинок та усуненні перешкод у користуванні житловим будинком.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 16.07.2018 по справі № 320/4784/17 в позові ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) було повністю відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_1 був задоволений.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19.03.2019 вказане рішення скасовано та постановлено нове, в якому договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 і земельної ділянки, яка обслуговує вказаний будинок укладені 11 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) були розірвані та припинені зобов`язання між ними за цими договорами.

В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, саме з дати 19.03.2019 почали діяти зобов`язання за договорами позики від 01.08.2013 та 01.09.2014 про повернення грошових коштів ОСОБА_3 у загальному розмірі 30000 доларів США.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

На вимогу позивача ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_3 повернула йому оригінали розписок про отримання нею грошей за договорами позики від 01.08.2013 та 01.09.2014.

Відповідно до вимог ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Щодо правової природи розписки та надання її як доказу суду, у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року №6-63цс13 містяться наступні правові висновки. «За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей».

Також правові висновки щодо оформлення розписки позичальника містяться у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 року №6-79цс14, в яких зазначається, що на підтвердження укладення договору позики може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Враховуючи вищевикладене, правильно оформлена розписка позичальника - це захист позикодавця від невиконання чи неналежного виконання договору позики з боку позичальника.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у справах № 6-1967цс15, № 6-487цс17, а також Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року в справі № 761/11028/14-цта у справі № 211/3035/14-ц.

Після належного виконання зобов`язання позичальником позикодавець повинен повернути розписку позичальнику, оскільки наявність такої розписки у позичальника є підтвердженням виконання ним договору позики (ст. 545 ЦК України).

У ОСОБА_3 відсутні розписки від 01.08.2013 та 01.09.2014, що підтверджує її заборгованість за договорами позики загальним розміром 30 000 доларів США.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність.

У справі «Класс та інші проти Німеччини» від 6 січня 1978 року Суд підкреслив, що із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Гарантованість прав судовим захистом включає право на справедливий судовий розгляд, доступ до правосуддя, рівність сторін; єдність громадянських і інших прав та їх соціальну еволюцію тощо.

Важливою передумовою забезпечення права справедливого судового розгляду як умови дії принципу верховенства права є: право особи на незалежний і безсторонній суд, право розумного терміну розгляду, принцип рівності сторін.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд не приймає до уваги твердження представника відповідачки ОСОБА_2 про те, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження передачі грошей у борг відповідачці, оскільки факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Суд розцінює таку позицію відповідачки ОСОБА_2 , як спосіб захисту та уникнення відповідальності за невиконання грошового зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 .

Відповідачкою ОСОБА_2 та її представником - адвокатом Сивовою Я.В. не надано доказів того, що відповідачка лише власноруч написала вказані розписки, при цьому не отримавши грошей в борг. Крім того, відповідачка не зверталася до правоохоронних органів з даного приводу за захистом своїх прав, інших доказів порушення своїх прав, відповідачкою не надано.

В позовній заяві відповідачка та особистих поясненнях в залі суду її представник не послалася на жоден доказ, який би підтверджував її заперечення проти позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у Постанові від 16.01.2019 р. у справі №373/2054/16-ц, згідно якого Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

У матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачка ОСОБА_2 виконала свої зобов`язання за договорами позики від 01.08.2013 на суму 20000 доларів США та від 01.09.2014 на суму 10000 доларів США та повернула грошові взяті у борг.

Таким чином відповідачка ОСОБА_2 не виконала взяті на себе зобов`язання за договорами позики від 01.08.2013 та від 01.09.2014 та не повернула отримані нею в якості позики гроші, чим порушила умови договору, що в свою чергу призвело до неналежного виконання передбаченого ст. 526 ЦК України обов`язку та настання відповідних правових наслідків для позичальника.

Факт невиконання відповідачкою взятого на себе зобов`язання згідно договору позики від 01.08.2013 та від 01.09.2014 доведено.

Відповідно до загального правила на кредитора (позикодавця) покладається обов`язок підтвердити прийняття виконання. Позикодавець, як кредитор, повинен видати позичальнику розписку в отриманні виконання або повернути отриманий при укладенні договору борговий документ. Згідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася.

На переконання суду, надані суду позивачем ОСОБА_1 вказані розписки підтверджують той факт, що між сторонами по справі було укладено договори позики, згідно якого відповідачка ОСОБА_2 отримала у позивача в борг загальним розміром 30000 доларів США, на підтвердження якого були складені розписки.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_2 повинна повернути позивачу ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 01.08.2013 на суму 20000 доларів США та від 01.09.2014 на суму 10000 доларів США.

Щодо клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Сивової Я.В. про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки.

Таким чином, на протязі саме цього строку особа, чиї права порушені, має право звернутись до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Як вже зазначалося постановою Запорізького апеляційного суду від 19.03.2019 рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16.07.2018 по справі № 320/4784/17 скасовано та постановлено нове, в якому договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 і земельної ділянки, яка обслуговує вказаний будинок укладені 11 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) були розірвані та припинені зобов`язання між ними за цими договорами.

Таким чином, саме з дати 19.03.2019 почали діяти зобов`язання за договорами позики від 01.08.2013 та 01.09.2014 про повернення грошових коштів ОСОБА_2 у загальному розмірі 30000 доларів США.

З позовом ОСОБА_10 звернувся до суду 12.04.2019 року, в межах строку позовної давності, а тому клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Сивової Я.В. про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення боргу за розписками такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду також був сплачений судовий збір у сумі 8435 грн., що підтверджується доданою до матеріалів справи квитанцією/а.с.1/, який підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_2 у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 8, 9, 10, 18, 141, 223, 247, 258, 264, 265, 268, 280, 352-356 ЦПК України, ст.ст. 11, 509, 526, 530, 543 ЦК України, Постановою від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц Великої Палати Верховного Суду, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу, згідно розписки від 01 серпня 2013 року у розмірі 20 000 /двадцять тисяч/ доларів США та згідно розписки від 01 вересня 2014 року у розмірі 10 000 /десять тисяч/ доларів США, а всього 30 000 /тридцять тисяч/ доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 8435 /вісім тисяч чотириста тридцять п`ять/ грн.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги через Мелітопольський міськрайонний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повні дані учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП

НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 12 липня 2021 року.

СУДДЯ: І.М. БАХАЄВ