Справа № 482/1819/19
Номер провадження 2/482/2/2021
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року місто Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області в складі головуючого: судді Демінської О.І., секретар судового засідання - Мозгова В.В., Єфімова О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю одного з подружжя

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - збудованого ними під час шлюбу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134,9 кв.м., з господарськими будівлями: котельня, Б-1; гараж, В-1; літня кухня - Г-1; сарай, Д-1; споруда, №1; огорожа, №2.

Пославшись на те, що 28.09.1996 р. між нею та відповідачем було укладено шлюб, розірваний відповідно до рішення Нооводеського районного суду Миколаївської області від 23.04.2015 р., під час перебування у якому ними було побудовано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134,9 кв.м., з господарськими будівлями: котельня, Б-1; гараж, В-1; літня кухня - Г-1; сарай, Д-1; споруда, №1; огорожа, №2, вартістю 129200 грн., щодо поділу якого добровільно згоди сторони не дійшли, шлюбного договору про набуте майно між ними не було, просить про визнання за нею право власності на Ѕ частку вказаного нерухомого майна.

Не визнавши заявлені позовні вимоги відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому пославшись на те, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134,9 кв.м., з господарськими будівлями: котельня, Б-1; гараж, В-1; літня кухня - Г-1; сарай, Д-1; споруда, №1; огорожа, №2, був збудований ще до укладення між ним та позивачем шлюбу, протягом 3 років з моменту виділу йому у власність земельної ділянки в січні 1992 року, відповідно до Рішення Новоодеської міської ради нардепів Новоодеського району Миколаївської області від 03.01.1992 р. №3, а право власності зареєстровано із запізненням з-за бюрократичної тяганини, просить про визнання вказаного нерухомого майна його особистою власністю.

Також відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечивши проти задоволення позову, вказав на обставини, викладені ним у зустрічному позові, а також про порушення без поважних причин позивачем строків звернення до суду із позовом про поділ майна, який, на його думку, має рахуватися з моменту розірвання між ними шлюбу. Також подав до суду заяву про застосування судом строків позовної давності щодо вимоги позивача про поділ суспільно нажитого нерухомого майна.

Позивач, надавши до суду відзив на зустрічний позов та відповідь на відзив відповідача пославшись на безпідставність тверджень відповідача щодо будівництва житлового будинку до укладення між ними зареєстрованого шлюбу, просила у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Позивач у судове засідання не з`явилася, неодноразово звертаючись до суду із клопотаннями про відкладення розгляду судом справи у зв`язку із оголошенням в Україні карантинних заходів, в подальшому подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила про задоволення поданого нею позову та відмову у задоволенні зустрічного позову відповідача.

Відповідач у судове засідання не з`явився, направивши до суду свого представника - адвоката Маркіна С.І.

Представник відповідача - адвокат Маркін С.І., неодноразово звертаючись до суду із заявами про відкладення розгляду справи, будучи присутнім у судовому засіданні під час дослідження доказів у справі та допиту свідків за його клопотанням, в подальшому у судові засідання не з`явився, також неодноразово звернувшись до суду із заявами про відкладення розгляду справи.

Враховуючи, що судом було під час розгляду справи неодноразово відкладено судове засідання, а також досліджено усі докази, надані сторонами, в присутності представника відповідача, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача та відкладення розгляду справи за його заявою втретє поспіль, а також і відсутність з урахуванням наведеного підстав для залишення зустрічного позову відповідача без розгляду, у зв`язку із чим ухвалено про продовження розгляду справи за відсутності сторін та представника відповідача, який правом взяти участь в дебатах не скористався.

Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання представника позивача, повторна неявка відповідача, не перешкоджає розгляду судом справи.

Вивчивши доводи первісного та зустрічного позовів, вислухавши позицію представника відповідача під час його присутності у судовому засіданні, дослідивши письмові матеріали справи, а також показання допитаних за клопотанням представника відповідача свідків, судом встановлено наступне.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому Новоодеським РВ РАЦС у Миколаївській області шлюбі з 28.09.1996 р., який було розірвано рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23.04.2015 р.

Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13.10.2003 р., Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №180768084 від 12.09.2019 р. підтверджується, що право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134,9 кв.м., з господарськими будівлями: котельня, Б-1; гараж, В-1; літня кухня - Г-1; сарай, Д-1; споруда, №1; огорожа, №2, зареєстровано на підставі рішення виконкому Новоодеської міської ради №270 від 15.08.2003 р. зареєстровано за ОСОБА_2 .

Згідно до звіту про незалежну оцінку нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 11.09.2019 року його вартість становить 129200 грн.

За даними технічного паспорту житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок побудований у 2002 році з приналежними до нього господарськими будівлями: котельня, Б-1; гараж, В-1; літня кухня - Г-1; сарай, Д-1; споруда, №1; огорожа, №2.

Відповідно до Експлікації внутрішньої площі, житловий будинок А-1 має загальну площу 134,9 кв.м.

Станом на 27.09.2019 р. як позивач ОСОБА_1 , так і відповідач ОСОБА_2 мають зареєстроване місце проживання у вказаному житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Дозвіл на будівництво двоповерхового житлового будинку на 4 кімнати житловою площею 70 кв.м. по АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 700 кв.м. було відповідно до Рішення виконавчого комітету Новоодеської районної ради народних депутатів Миколаївської області №3 від 03.01.1992 р. надано ОСОБА_2 .

Згідно з наданими відповідачем до суду та дослідженими судом накладними на придбання будівельних матеріалів, підтверджується, що плити, плити залізобетонні, брус, шифер, рейка було придбано протягом 2000 - 2003 років (накладна без номеру та дати, надрукована Новоодеською друкарнею 10.01.02, накладні №86 від 12.03.2001 р., №46 від 02.04.2001 р., №53 від 18.09.2001 р., №15 від 14.05.2003 р., видана ОСОБА_3 , №51 від 11.08.2001 р., №101 від 29.03.2001 р., №122 від 26.03.2001 р.).

Допитана в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , будувався в період з 1992 року по 1995 рік за кошти батьків відповідача ОСОБА_2 , в якому і був зведений повністю. За ким зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок їй не відомо.

Свідок ОСОБА_5 , допитаний за клопотанням представника відповідача, суду показав, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , був збудований батьками відповідача в період з 1992 р. по 1995 р. При цьому він позичав гроші ОСОБА_6 , який є батьком відповідача, на будівництво. Про те, хто така ОСОБА_1 йому не відомо.

Свідок ОСОБА_7 , допитана за клопотанням представника відповідача, суду вказала, що житловий будинок будувався батьками відповідача у дев`яності роки. Коли саме було завершено будівництво будинку, їй не відомо.

Відповідно до наданого відповідачем висновку №5 будівельно-технічного обстеження по визначенню житлового стану і року побудови мансардного житлового будинку житлової площі 70,0 кв.м. (4 кімнати) за адресою: АДРЕСА_1 , з фототаблицями до нього та чеками на будівельні матеріали від 02.08.1989 р., 19.09.1989 р., 03.11.1989 р., 01.06.1990 р., 19.10.1990 р., 02.08.1990 р., 27.08.1990 р., 01.10.1990 р., 13.04.1990 р., виконаного 27.03.2020 р. визначено, що згідно з виявленим експертом фізичним станом основних конструкти вів мансардного будинку житлової площі 70,0 кв.м. в АДРЕСА_1 , він відповідає фізичному зносу - 30% та віку побудови 1993 - 1995 р.р. на підставі Рішення №3 Новоодеського виконкому від 03.01.1992 р., а основні будівельні матеріали та дати їх придбання згідно квитанцій та чеків, які було використано замовником при будівництві свого житлового будинку тільки підтверджують виводи експерта, що вказаний будинок побудований 1993-1995 роках.

Дані, відображені у накладних на придбання будівельних матеріалів, якими підтверджується, що плити, плити залізобетонні, брус, шифер, рейка було придбано протягом 2000 - 2003 років (накладна без номеру та дати, надрукована Новоодеською друкарнею 10.01.02, накладні №86 від 12.03.2001 р., №46 від 02.04.2001 р., №53 від 18.09.2001 р., №15 від 14.05.2003 р., видана ОСОБА_3 , №51 від 11.08.2001 р., №101 від 29.03.2001 р., №122 від 26.03.2001 р.), суперечать поясненням допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 щодо будівництва будинку АДРЕСА_1 в період 1992 - 1995 років, а також і висновку №5 будівельно-технічного обстеження по визначенню житлового стану і року побудови мансардного житлового будинку житлової площі 70,0 кв.м. (4 кімнати) за адресою: АДРЕСА_1 , з фототаблицями до нього та чеками на будівельні матеріали від 02.08.1989 р., 19.09.1989 р., 03.11.1989 р., 01.06.1990 р., 19.10.1990 р., 02.08.1990 р., 27.08.1990 р., 01.10.1990 р., 13.04.1990 р., виконаного 27.03.2020 р., та узгоджуються з офіційними даними, відображеними у технічному паспорті на житловий будинок за вказаною адресою, згідно з якими спірний будинок побудований саме у 2002 році.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , який згідно з даними технічного паспорту є побудованим у 2002 році, збудований ще у 1993-1995 роках за його особисті кошти.

Сам по собі той факт, що дозвіл на будівництво двоповерхового житлового будинку на 4 кімнати житловою площею 70 кв.м. по АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 700 кв.м. було надано ОСОБА_2 відповідно до Рішення виконавчого комітету Новоодеської районної ради народних депутатів Миколаївської області №3 від 03.01.1992 р. не спростовує факту будівництва житлового будинку у 2002 році, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, як про це зазначено у офіційному документі.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом лише у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Ч.ч. 1,2 ст. 15 ЦК України гарантовано право кожної особи на захист свого цивільного права та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Таким чином, недоведеність обставин, на яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову та, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Згідно з висновком у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року (справа № 6-1662цс15), оскільки спірне майно набуто подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, при вирішенні справи судам необхідно застосовувати положення КпШС 1969 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 16, 17 ЗУ «Про власність», що діяв в період з 1991 по 2007 рік, майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Майно набуте внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Ст.ст. 112, 118 ЦК УРСР визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно з положеннями ст. 22 КпШС України, який був чинним на момент набуття спірного житла, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

При цьому такі положення узгоджуються з положеннями і ст. 60 СК України

Вказана презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене викладене у правовому висновку Верховного Суду України, у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1ст. 70 СК України).

Відповідно до правил ст.ст. 57, 69,70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частина майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної -причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, майно набуте у власність сторонами по справі за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Згідно з правовим висновком, викладеним у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, справа №372/504/, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), що визначено ст. 60 СК України.

Крім того, безпідставними суд вважає твердження представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності щодо поділу спільного майна подружжя.

Так, ч.1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права.

За правилами ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Абзацем 3 п.15 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р. „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним, розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові №6-258цс15 від 23 вересня 2015 року, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Доказів того, що відповідач заперечував права позивача на набуте в період шлюбу нерухоме майно - житловий будинок, в якому позивач має зареєстроване місце проживання і на час розгляду справи судом, суду не надано.

Сам по собі факт існування рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23.04.2015 р. про розірвання шлюбу між сторонами, під час ухвалення якого спору щодо належності сторонам житлового будинку, не виникало, не свідчить про те, що початок строку позовної давності про звернення до суду із позовом про поділ спільно нажитого нерухомого майна почав спливати саме з цього моменту. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу

Доводи відповідача та його представника щодо спливу строку позовної давності із вимогою про застосування його наслідків, безпідставні.

З урахуванням наведеного, первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання за позивачем права власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134,9 кв.м., з господарськими будівлями: котельня, Б-1; гараж, В-1; літня кухня - Г-1; сарай, Д-1; споруда, №1; огорожа, №2 - підлягає задоволенню із стягненням з відповідача на користь позивача сплаченого підчас звернення до суду із вказаним позовом судового збору.

У задоволенні зустрічного позову належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 18, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134,9 кв.м., з господарськими будівлями: котельня, Б-1; гараж, В-1; літня кухня - Г-1; сарай, Д-1; споруда, №1; огорожа, №2.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя О.І. Демінська

Повне рішення складено 04.03.2021 р.