ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/961/21 Справа № 206/3355/19 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 22 жовтня 2010 року вона була прийнята на роботу до структурного підрозділу «Локомотивне депо Нижньодніпровськ - Вузол» прийомоздавальником вантажу та багажу 2 розряду бази палива наказом № 586/ос від 21 грудня 2010 року. 09 жовтня 2015 року вона була переведена бригадиром 5 розряду бази палива наказом №387/ос, 10 серпня 2018 року була прийнята на роботу сумісництвом на посаду прийомоздавальника вантажу та багажу 2 розряду бази палива наказом від 08 серпня 2018 року №308/ос.

За період своєї роботи вона постійно відчувала тиск з боку керівництва та провокації на конфліктні ситуації, необґрунтовані звинувачення та не сплату в повній мірі її заробітної плати (премії та надбавки тощо). Також її примушували виконувати роботу за відсутніх працівників, яку не оплачували, та коли вона обурювалася з цього приводу, її примушували звільнитися. Так, 17 квітня 2019 року її було звільнено за угодою сторін. Потім, коли вона категорично заперечувала проти цього звільнення, на яке вона не надавала згоду, вони скасували наказ та визнали запис у трудовій книжці недійсним.

З 01 квітня 2019 року по 06 квітня 2019 включно вона перебувала на лікарняному (листок непрацездатності АДС №058480). Саме в день звільнення вона знаходилася на лікарняному з 08 квітня 2019 року по 18 квітня 2019 року (листок непрацездатності АДС №6158778). При цьому про це було відомо відповідачу, який зазначає, що її тітка повідомила їм, що знаходиться на лікарняному. Вона знаходилася на лікарняному з 18 квітня 2019 року по 10 травня 2019 року (листок непрацездатності АДЧ №568733), при цьому вона приходила стаціонарне лікування, що підтверджується епікризом з історії хвороби. Відповідач пояснює, що в цей час комісією депо було проведено відвідування її місця проживання та було направлено повідомлення на поштове відділення, яке не отримувала тому, що знаходилася на стаціонарному лікуванні. При цьому відповідачу було про це відомо з її ж слів, про що у відповіді зазначено - проте вона не з`явилася на нараду 06 травня 2019 року, тому що «нібито хвора».

За весь цей час, поки вона хворіла на неї здійснювався такий тиск, що це відображено в епікризі. Вона вимушена була проходити лікування з приводу стресової ситуації на роботі. З 11 травня 2019 року по 21 травня 19 року вона знаходилася на лікарняному (листок непрацездатності АДС №122362) з діагнозом гострий отит та проходила стаціонарне лікування.

16 травня 19 року їй було направлено повідомлення - наказ про її звільнення, однак трудову книжку отримала тільки 21 травня 2019 року, а остаточний розрахунок з нею проведено тільки 22 травня 2019 року. З наказом №212/ос від 16 травня 2019 року та з наказом №198/ос від 16 травня 2019 року про її звільнення вона категорично не згодна, про що вона повідомила при ознайомленні з цим наказом.

Враховуючи, що відповідач вчинив по відношенню до неї незаконне звільнення, внаслідок якого їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона безпідставно була позбавлена права на отримання заробітку, внаслідок чого змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, її сім`я втратила право на нормальне та достойне існування та забезпечення. На підставі викладеного позивач просила суд визнати незаконними та скасувати видані Регіональною Філією «Придніпровська Залізниця» структурний підрозділ «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» наказ № 212/ос від 16 травня 2019 року про звільнення з сумісної посади на одному підприємстві та наказ №198/ос від 16 травня 2019 року про припинення трудового договору (контракту); поновити на роботі в Регіональній філії «Придніпровська Залізниця» структурний підрозділ «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» , що знаходиться за адресою вул. Рибальська, 12, м. Дніпро, на посаді бригадира 5 розряду бази палива та за сумісництвом на посаді прийомоздавальника вантажу та багажу 2 розряду бази палива з 29 березня 2019 року.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивача було правомірно звільнено на підставі п.4 ст.40 КзпП, оскільки ані обґрунтованих пояснень щодо причин відсутності на робочому місті, ані листків непрацездатності роботодавцю надано не було.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначає, що відповідачем її було звільнено неправомірно в період знаходження на лікарняному. Судом взято до уваги неправдиві свідчення свідків. Позивачем на підтвердження перебування на роботі надавались докази спілкування по телефону з працівниками підприємства та розташування її телефону, що підтверджує її перебування на робочому місці.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22 грудня 2010 року ОСОБА_2 , була прийнята прийомоздавальником вантажу та багажу другого розряду до бази палива структурного підрозділу «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» на підставі наказу начальника депо від 21 грудня 2010 року №586/ос.

09 жовтня 2015 року переведена бригадиром підприємства залізничного транспорту та метрополітенів п`ятого розряду до бази палива залізничного транспорту, згідно наказу № 387/ос.

17 квітня 2019 позивач звільнена за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП, наказ начальника депо від 16 квітня 2019 року № 164/ос. Згодом запис було визнано недійсним, про що свідчить відповідна відмітка в трудовій книжці.

29 березня 2019 року позивач звільнена за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, згідно наказу начальника депо від 16 травня 2019 № 198/ос та наказу від №212/ос від 21 травня 2019 року (том 1, а.с. 6, 7).

01 грудня 2016 року начальником локомотивного депо Нижньодніпровськ - Вузол ОСОБА_3 затверджено робочу інструкцію бригадира бази палива локомотивного депо Нижньодніпровськ - Вузол ОСОБА_1 , з якою вона ознайомлена під підпис (т. 1, а.с. 87-89).

Відокремлиним структурним підрозділом «Локомотивне депо Нижньодніпровськ - Вузол» державного підприємства «Придніпровська залізниця» 23 квітня 2014 року затверджено правила внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців, відповідно до яких час початку і закінчення роботи і перерви для відпочинку харчування встановлюється наступний: щодня по 8 годин, початок роботи з 8-00, перерва 12-00-12-45, закінчення роботи 16-45; Цілодобово 4 - х змін, початок роботи 8-00-20-00, перерва 12-00-12-45, закінчення роботи 20-00-8-00; Графік роботи по 2 дні. Початок роботи з 7-30, перерва 12-00-12-45, закінчення роботи 19-30 (том 1, а.с. 108-107).

01 квітня 2019 року складено рапорт на ім`я начальника локомотивного депо ОСОБА_4 з якого вбачається, що ОСОБА_1 01 квітня 2019 року з 08 год. 00 хв. до 13 год. 50 хв. була відсутня на робочому місці (том 1, а.с. 82).

01 квітня 2019 року в складі в.о. начальника бази палива ОСОБА_5 , ст.інспектора з кадрів ОСОБА_6 , інженера з ОНП Власюк О.О. локомотивного депо Нижньодніпровськ - Вузол складено акт, за змістом якого, 01 квітня 2019 при перевірці дотримання Правил внутрішнього трудового розпорядку працівниками депо було виявлено, що бригадир (звільнений) підприємства залізничного транспорту бази палива ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці з 8-00 до 13-50 (том 1, а.с. 120).

Показаннями свідків, які були допитані в судовому засідання суду першої інстанції підтверджено, що ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці в зазначений період часу, її не було на робочому місці так і біля складу. На КПП вона не проходила.

Відповідно копії листка непрацездатності серії АДС №058480 ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року перебувала на лікарняному до 05 квітня 2019 року. Відповідно до копії листка непрацездатності серії АДС №122362 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 11 травня 2019 року по 20 травня 2019 року. Згідно копії листка непрацездатності серії АДС №615878 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 08 квітня 2019 по 17 квітня 2019 року. Відповідно копії листка непрацездатності серії АДЧ №568733 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 18 квітня 2019 по 10 квітня 2019 року (том 1, а.с. 15,16).

Відповідно до Актів від 11 квітня 2019, 24 квітня 2019 року та 14 травня 2019 року у складії комісії працівників Структурного підрозділу «Локомотивне депо Нижньодніпровськ - Вузол» було проведено відвідання місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 - двері їм відчинено не було (том 1, а.с. 83,85,90).

Відповідно до витягу із протоколу № 41а від 15 травня 2019 року спеціального засідання адміністрації і профкому було постановлено з метою зміцнення дисципліни в депо дати згоду звільнення бригадира (звільненого) підприємств залізничного транспорту ОСОБА_1 , яка була відсутня на робочому місці без поважних причин 01 квітня 2019 року, що стало відомо з рапорту в.о. начальника бази палива ОСОБА_7 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (том 1, а.с. 91).

З акту від 21 травня 2019 року складеного структурним підрозділом «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» о 13 год. 10 хв. в приміщенні відділу кадрів, вбачається, що бригадир ОСОБА_1 відмовилася надати письмові пояснення та усні пояснення про причини відсутності на роботі з 01 квітня 2019 року по цей час. Ознайомитися з актом та підписати його ОСОБА_1 відмовилася (том 1, а.с. 93).

Відповідно акту від 05 серпня 2019 року, складеного Структурним підрозділом «Локомативне депо Нижньодніпровськ-Вузол», о 14 год. 52 хв. в кабінеті начальника відділу кадрів колишній працівник локомотивного депо Нижньодніпровськ - Вузол ОСОБА_1 показала наявність листів непрацездатності в кількості чотири одиниці, але здати їх на підприємство для обліку нарахування виплат відмовилась. Ознайомитися з актом та підписати його ОСОБА_1 відмовилася (том 1, а.с. 94).

07 серпня 2019 року АТ «Українська залізниця» Регіональна філія «Придніпровська Залізниці» ОСОБА_1 було направлено повідомлення, в якому зазначено, що «На особистому прийомі у начальника служби кадрової та соціальної політики 05 серпня 2019 Вам було запропоновано надати оригінали листків. На жаль, 05 серпня 2019 року в депо Ви відмовились надати листки непрацездатності для їх оплати, про що складено акт та відмовились приступити до роботи на посаді бригадира бази палива. Повторно пропонуємо надати оригінали листків непрацездатності в Локомативне депо Нижньодніпровськ - Вузол для оплати та з`явитися в депо і приступити до роботи на посаді бригадира бази палива» (том 1, а.с. 179)

19 квітня 2019 року, 06 травня 2019 року Структурним підрозділом «Локомотивним депо Нижньодніпровськ - Вузол» на адресу ОСОБА_1 було направлено листи, в яких її просили повідомити причини відсутності та з`явитися до відділу кадрів локомотивного депо Нижньодніпровськ-Вузол для вирішення питання її подальшої роботи (том 1, а.с. 119, 121).

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст.141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Пунктами 1, 22 Постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Статтею 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання,затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Під порушенням трудової дисципліни слідує розуміти винне протиправне невиконання або не належне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків. Вина, як одна із ознак порушення трудової дисципліни, є цілком необхідною для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Підставою для застосування догани є вчинення працівником протиправного винного діяння (дії чи бездіяльності), яке визнається дисциплінарним проступком. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права, а саме у КЗпП, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором.

Відповідно до ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен жадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної та творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на кількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами (ст.21 КЗпП).

Як на підставу поважності прогулу, позивач зазначає, що хворіла та надає суду копії листків непрацездатності за період з 01 квітня 2019 року по 05 квітня 2019 року (стати до роботи 06 квітня 2019 року); з 08 квітня 2019 року по 17 квітня 2019 року (стати до роботи 18 квітня 2019 року); з 18 квітня 2019 року до 10 травня 2019 року (стати до роботи 11 травня 2019 року); з 11 травня 2019 року до 20 травня 2019 року (стати до роботи 21 травня 2019 року). При цьому, ОСОБА_1 жодного разу не надала оригінали вказаних листів, до місця роботи, що могло стати підставою для висновку про поважність відсутності працівника на роботі.

Крім того, обов`язок надати листки непрацездатності виникав у працівника ОСОБА_1 після закриття лікарняного та запису про необхідність: «Стати до роботи». Натомість, починаючи з 06 квітня 2019 року, коли було закрито перший листок непрацездатності, в неї вперше виник обов`язок надати його для підтвердження поважності причин прогулу. Згодом, було закрито наступний листок непрацездатності 17 квітня 2019 року, обов`язок надати його роботодавцю виник 18 квітня 2019 року. При цьому, ОСОБА_1 мала об`єктивну можливість надати зазначені листки, принаймні засобами поштового зв`язку.

Так само, 10 травня та 21 травня 2019 року, ОСОБА_1 мала змогу попередити роботодавця та надати листки непрацездатності як доказ поважності прогулу, та приступити до роботи, що їй було запропоновано, але вона відмовилась.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 43 КЗпП визначено, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06 листопада 1992 року, зі змінами та доповненнями, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 Кодексу законів про працю України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Таким чином, обов`язковими умовами є утворення на підприємстві профспілки та членство в ній працівника.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивача було звільнено неправомірно в період знаходження на лікарняному, підлягають відхиленню, оскільки надати пояснення з приводу поважності причин відсутності на рабочому місці 01 квітня 2019 року з 08 год. 00 хв. до 13 год. 50 хв. ОСОБА_1 відмовлялася, на неодноразові звернення відповідача надати листки непрацездатності остання також відмовлялася, про що складені відповідні акти від 21 травня 2019 року та 05 серпня 2019 року.

Показаннями свідків та актом перевірки дотримання Правил трудового розпорядку від 01 квітня 2019 року, засвідченого в.о. начальника бази палива ОСОБА_5 , старшого інспектора з кадрів Новак С.І., інженера з ОНП ОСОБА_8 , підтверджено відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 08 год. 00 хв. до 13 год. 50 хв. При цьому, як показали свідки, близько 14.00 год ОСОБА_1 з`явилася на робочому місці та в неї склався конфлікт з головним інженером та представником відділу кадрів.

Відмова надавати будь-які пояснення з приводу відсутності працівника на роботі та відмова надати листки непрацездатності слугувало обґрунтованою підставою для висновків роботодавця про відсутність працівника на роботі без поважних причин, що є підставою для звільнення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем надавались докази спілкування по телефону з працівниками підприємства та розташування її телефону, що підтверджує її перебування на робочому місці, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки дані показники не є підтвердженням того, що позивач в цей період часу могла перебувати на робочому місці, вони можуть лише свідчити про те, що вона була в радіусі розташування базової станції, а саме яка розташована м. Дніпро, Самарський район, ж/м Північний, вул. Семафорна 16, тобто не підтверджують точного місця знаходження позивача, а лише вказують на знаходження її телефону у вказаному районі обслуговування базовою станцією.

Доводи апеляційної щодо неправдивості показань свідків та неприйняття до уваги наданих нею доказів зводяться до переоцінки доказів, право на оцінку яких має лише суд.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та особистого тлумачення норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Також, згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.М. Пищида