ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2688/21 Справа № 202/1281/20 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства "Дніпрометиз", третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 1991 року по 1998 рік він працював на підприємстві ПрАТ «Дніпрометиз» волочильником дроту. При виконанні своїх службових обов`язків він отримав дві травми 07 квітня 1995 року та 09 грудня 1997 року.

16 січня 2020 року він звернувся до відповідача із заявою в якій просив для отримання страхових виплат, надати йому розмір та розрахунок його середньомісячного заробітку, що він мав до ушкодження здоров`я по травмі, яка сталася 09 грудня 1997 року, та надати розмір його середньомісячного заробітку по першій травмі 07 квітня 1995 року, який був обчислений відповідно до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, за три останні повні календарні місяці роботи до ушкодженню здоров`я. Зазначені документи відповідачем йому не надано, у зв`язку із чим, просить суд припинити дії відповідача, які порушують його право на забезпечення у разі часткової втрати працездатності, та зобов`язати відповідача відповідно до ст. 49 КЗпП надати йому довідку про розмір та розрахунок його середньомісячного заробітку, що він мав до ушкодження здоров`я по повторній травмі, яка сталася 09 грудня 1997 року, розрахований на час встановлення МСЕК, первинно 10 листопада 2006 року, стійкої втрати професійної працездатності; припинити дії відповідача, які порушують його право на забезпечення у разі часткової втрати працездатності, та зобов`язати відповідача відповідно до ст. 49 КЗпП надати йому довідку про розмір та розрахунок його середньомісячного заробітку по першій травмі 07 квітня 1995 року, розрахований за три останні повні календарні місяці роботи до ушкодженню здоров`я, первинно 07 серпня 1995 року, стійкої втрати професійної працездатності, відповідно до п. 22 «Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин; припинити дії відповідача, які порушують його право на соціальний захист та зобов`язати відповідача поставити на облік його нещасний випадок на виробництві 09 грудня 1997 року для забезпечення його прав у разі часткової втрати працездатності.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем вже було реалізоване його право, передбачене ч. 13 ст. 34 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а обраний позивачем спосіб захисту не поновить можливе порушене право позивача.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем порушується право позивача на забезпечення в разі часткової втрати працездатності, яке гарантується йому загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням. Відповідач не надає довідку про середньомісячний заробіток, що передував першому ушкодженню здоров`я від 07 квітня 1995 року, що не дає позивачу право реалізувати право, передбачене Законом України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовами про встановлення середньомісячного заробітку, у зв`язку з травмою на виробництві від 07 квітня 1995 року у розмірі 456, 02 грн. для держання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню та визнання його права на забезпечення в разі часткової втрати працездатності.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2004 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 та на його користь з ВАТ «Дніпрометиз» стягнуто заборгованість по щомісячним платежам з 01 квітня 1995 року по 01 червня 2001 року у сумі 9 917,67 грн., з 11 січня 1998 року по 01 червня 2004 року у розмірі 4 215,25 грн., а всього 23 377,42 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Дніпрометиз», третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду, про встановлення розміру втраченого заробітку та зобов`язання відповідача передати до Відділення виконавчої дирекції Фонду довідку про розмір втраченого заробітку для розрахунку страхових виплат, позов задоволено та встановлено розмір втраченого базового заробітку з 7 серпня 1995 року, по отриманій 7 квітня 1995 року травмі в сумі 456 грн. 02 коп. Встановлено розмір втраченого заробітку з 1 квітня 2001 року в сумі 242 грн. 15 коп. із розрахунку середньомісячної заробітної плати в розмірі 1 614 грн. 30 коп. для розрахунку страхових виплат по соціальному страхуванню відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійному захворюванні, що спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХIV, в редакції, чинній на момент ухвалення судового рішення. Зобов`язано відповідача ВАТ «Дніпрометиз» передати до Відділення виконавчої дирекції Фонду довідку про розмір втраченого заробітку з 1 червня 2001 року в сумі 242 грн. 15 коп. із розрахунку середньомісячної заробітної плати для розрахунку страхових виплат у розмірі 1 614 грн. 30 коп.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2009 року скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2008 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 30 квітня 2009 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Дніпрометиз», третя особа Відділення виконавчої дирекції Фонду, про встановлення розміру середньомісячного заробітку для обчислення відшкодування потерпілому втраченого заробітку та зобов`язання передати довідку про розмір втраченого заробітку для розрахунку страхових виплат.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2009 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду про відшкодування шкоди, завданої трудовим каліцтвом.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дніпрометиз» про скасування наказу та встановлення середнього заробітку, відмовлено.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду про встановлення факту каліцтва та стягнення середньомісячного заробітку, відмовлено.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2005 року у справі № 2-76/2005 встановлено факт того, що грижа диску, виявлена у ОСОБА_1 09 грудня 1997 року виникла при виконанні останнім своїх службових обов`язків. Встановлено факт того, що виявлене захворювання, пов`язане з трудовим процесом, та є нещасним випадком на виробництві.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2006 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2005 року залишено без змін.

За особистою заявою позивача (а.с. 143 т. 2 ЦС № 2-463/09) при розрахунку страхових виплат за цим страховим випадком відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дніпропетровську, правонаступником якого є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, у справі було взято середньомісячний заробіток, що передував першому ушкодженню здоров`я позивача від 07 квітня 1995 року та був наданий відповідачем при передачі у 2001 році особової справи позивача за актом прийому-передачі.

З 16 липня 2001 року ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, де йому систематично сплачуються страхові виплати.

Тобто позивачем було реалізоване його право, передбачене ч. 13 ст. 34 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до якої у разі повторного ушкодження здоров`я середньомісячний заробіток, за бажанням потерпілого, обчислюється за відповідні періоди, що передували першому або повторному ушкодженню здоров`я.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені вищевказаними рішеннями Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, відповідно до яких визнано право позивача на отримання страхових виплат у зв`язку з частковою втратою працездатності.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами(див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування або поновленого права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки наведено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для захисту прав позивача у визначений ним спосіб відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем порушується право позивача на забезпечення в разі часткової втрати працездатності, відповідач не надає довідку про середньомісячний заробіток, що передував першому ушкодженню здоров`я від 07 квітня 1995 року, що не дає останньому можливість реалізувати право, передбачене Законом України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, підлягають відхиленню, оскільки позивачем вже було реалізовано його право на отримання страхових виплат, а вже після передачі у 2001 році відповідачем третій особі у справі особової справи позивача по страховим виплатам рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2004 року було встановлено іншій розмір середньомісячного заробітку позивача для розрахунку його страхових виплат за страховим випадком від 07 квітня 1995 року, чим захищено право позивача, передбачене ч. 13 ст. 34 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Після передачі Фонду соціального страхування особистої справи позивача по страховим виплатам, наступні правовідносини за виплатою та перерахунком страхових виплат відбувається між застрахованою особою та Фондом. Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, не можна вважати належним способом захисту у розумінні ст.16 ЦК України.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова