Справа № 296/8719/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" червня 2021 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:

головуючого судді Маслак В.П.,

при секртарі судових засідань Рабчинській Я.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до змісту якого просив визнати недійсним договір дарування 34/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_3 . В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що 05.03.2016р. під впливом помилки він підписав договір дарування 34/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 . При укладенні вказаного договору із-за юридичної необізнаності він вважав, що укладає спадковий договір і право власності на належне йому житло перейде до відповідача після його смерті. Іншого житла він немає, тому фактично наміру передати своє помешкання за життя не бажав. Посилаючись на те, що часто хворіє, мав намір розпорядитись належним йому нерухомим майном за життя, тобто укласти спадковий договір та мати впевненість, що після смерті 34/100 житлового будинку успадкує донька - відповідач по справі. Вже після укладення договору та отримання його юрист пояснив, що частину житлового будинку вже подаровано відповідачу. На пропозицію розірвати даний договір та укласти спадковий відповідач відмовляється. Позивач наразі проживає у спірній частині житлового будинку. Відповідач має інше житло. Посилаючись на те, що при укладенні договору дарування помилився щодо його правових наслідків, що мають істотне значення, просить визнати його недійсним.

У відзиві на позов ОСОБА_3 проти позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні (а.с.87-88). Вказала, що її батько - позивач по справі мав намір укласти саме договір дарування нерухомого майна, про що їй особисто повідомляв. Під час укладення договору дарування приватний нотаріус роз`яснював ОСОБА_1 наслідки відчуження житла за його життя, але останній наполягав саме на укладенні договору дарування. На вимогу позивача відповідач надала письмову заяву від 09.03.2016р., в якій гарантувала пожиттєве проживання ОСОБА_1 у подарованій їй частині житлового будинку та зобов`язалась не вчиняти жодних дій по розпорядженню нерухомістю.

В засіданні суду 31.08.2020р. на запитання головуючого судді позивач пояснив, що у нотаріуса текст договору перед підписанням було надано сторонам для ознайомлення. Позивач вказав, що договір дарування не читав, але приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. пояснив предмет договору, його правові наслідки. Зазначив, що роз"яснення нотаріуса не слухав, договір підписав не читаючи, оскільки довіряв дочці.

В судовому засіданні 30.06.2021р. ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити. Вказав, що підписав договір дарування, не прочитавши документу. При цьому, в часі на ознайомлення зі змістом договору його не обмежували. На даний момент проживає у спірній частині житлового будинку. Посилаючись на те, що донька натякала йому на виселення, оскільки їй потрібно придбати житло, вважає себе не захищеним та просить позов задовольнити.

Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Пояснила, що позивач, підписавши договір дарування, не розумів його правових наслідків. Вважав, що нерухоме майно перейде у власність відповідача після його смерті.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник проти позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 вказала, що неодноразово з батьком обговорювали питання щодо укладення договору дарування нерухомого майна.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши пояснення сторін та їх представників, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою позивача ОСОБА_1 , що підтверджується копіями наявних у справі документів (а.с.39-40) та поясненнями сторін.

Між сторонами 05.03.2016р. було укладено договір дарування частини житлового будинку (надалі договір) (а.с.4-5).

Згідно п.1.1. договору від 05.03.2016р. ОСОБА_1 безоплатно передав у власність (подарував) 34/100 ід. частин будинку, а ОСОБА_3 прийняла у власність 34/100 ід. частин будинку АДРЕСА_1 .

Як визначено в абзаці 2 пункту 4.1. договору, в присутності нотаріуса дарувальник передав обдарованій документи на право власності. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу частини житлового будинку обдарованій, а також домовились не складати окремого письмового акту прийому-передачі частини житлового будинку.

Особистими підписами в договорі сторони підвередили, що однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як визначено приписами ч.ч.1,2 ст.717 ЦПК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У позові та в судових засіданнях позивач вказував на те, що при укладенні договору дарування він помилявся щодо правових наслідків правочину, при цьому, не ознайомився зі змістом документа перед тим як його підписати.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленуму Верховного Суду України п.19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказав, зокрема, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Судом встановено, що на момент укладення оспорюваного правочину, тяжких захворювань, які б свідчили про неусвідомлення дарувальником своїх дій, позивач не мав.

Допитаний свідок ОСОБА_5 в засіданні суду вказав, що зі слів позивача йому відомо про те, що позивач не розумів правових насідків укладення договору дарування, оскільки думав, що частина нерухомого майна перейде у власть доньки після його смерті. Про обставини справи свідку відомо зі слів позивача.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні 30.06.2021р. пояснила, що до підписання договору дарування не раз була присутня при розмовах, які велись між сторонами, щодо форми його укладення. Вказала, що позивач сам пропонував подарувати своїй доньці ОСОБА_3 частину житлового будинку. Зазначила, що при укладенні спірного договору дарування, волевиявлення позивача було спрямоване саме на укладення договору дарування за умови, що він буде в подальшому проживати в будинку. Зазначила, що очевидцем подій при укладенні оспорюваного договору дарування свідок не була.

В судовому засіданні 31.08.2020р. позивач підтвердив, що при посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено предмет правочину, який укладався, та його правові наслідки, що засвідчено підписом ОСОБА_1 в самому договорі.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач не надав належних доказів на підтвердження помилки з його боку щодо природи оспорюваного договору.

Позивачем та його представником в засіданні суду не доведено та в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач змушує позивача виселитися з частини будинку, подарованій ОСОБА_3 .

Натомість суд враховує заяву відповідача від 09.03.2016р., відповідно до змісту якої надала свою згоду та гарантувала пожиттєве проживання ОСОБА_1 у подарованій ним частині житлового будинку та зобов`язалась не вчиняти жодний дії по розпорядженню нерухомістю (а.с.89).

В своїх поясненнях ОСОБА_1 вказував на те, що він проживає в частині житлового будинку АДРЕСА_1 , та іншого житла немає.

Разом з тим, ні позивачем, ні його представником не було надано жодного доказу на підтвердження наведених обставин.

Зі змісту оспорюваного договору (п.6.2) стверджується, що сторони підтвердили наступне:

- вони не визнанні недієздатними та не обмежені у дієздатності;

- укладення договору відповідає їх інтересам;

- волевиявлення є вільним і усвідомленим;

- умови договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості сторін;

- договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені ним;

- в тексті договору зафіксовані всі істотні умови стосовно дарування частини житлового будинку.

Також слід зазначити про те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.

Те, що позивач не прочитав зміст договору перед підписанням, хоча мав таку можливість, й не слухав роз"яснення нотаріуса з приводу предмету договору, що укладався, суд оцінює як власне недбальство.

Позивач на час посвідчення спірного договору дарування не виявив себе безграмотним чи неписьменним, він власноруч зазначив своє прізвище, ініціали та поставив свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору йому повністю зрозумілий.

Отже, суд вважає, що відсутні підстави для визнання договору частини житлового будинку від 05.03.2016 року недійсним, з підстав викладених у позовній заяві, а саме ч. 1 ст. 229 ЦК України.

Згідно ст.ст.133, 141 ЦПК України, відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі, суд відмовляє і у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, понесених позивачем при розгляді справи.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 89, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Головуючий суддя В. П. Маслак