ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1143/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №701/1538/19 Категорія: 307000000 Костенко А. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І.,
за участю секретаряЧуйко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про перерозподіл спадщини та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 77 років в селі Дзензелівка, Маньківського району, Черкаської області помер ОСОБА_5 .

На час смерті спадкодавець ОСОБА_5 проживав у житловому будинку покійної дружини ОСОБА_6 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у АДРЕСА_1 .

09 грудня 2013 року ОСОБА_5 за життя склав заповіт, посвідчений нотаріально уповноваженою посадовою особою Дзензелівської сільської ради Маньківського району Черкаської області, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право, заповів своєму племіннику ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_5 , позивач у встановлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини до Маньківської державної нотаріальної контори, де було заведено спадкову справу № 89 за 2019 рік.

13 вересня 2019 року державним нотаріусом Маньківської державної нотаріальної контори Шевченко Н.Г., видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 1,3736 га, що розташована в адмінмежах Дзензелівської сільської ради Маньківського району Черкаської області, кадастровий номер: :02:001:0497, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В процесі оформлення спадщини після смерті ОСОБА_5 , стало відомо, що залишилось інше спадкове майно, яке оформити в нотаріальному порядку немає можливості по причині того, що правовстановлюючих документів на майно у позивача немає. При цьому належне спадкове майно виявилось оформленим на відповідача по справі ОСОБА_1 .

Позивач вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Дзензелівка Маньківського району Черкаської області у віці 72 років померла ОСОБА_6 , яка доводилась дружиною ОСОБА_5 з 13 квітня 1992 року.

До смерті ОСОБА_6 проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Житловий будинок за вказаною адресою було придбано згідно договору купівлі-продажу, укладеного сторонами та посвідченого 29 травня 1996 року державним нотаріусом Маньківської державної нотаріальної контори Старосвітською О.Г., зареєстрованим в реєстрі за № 641, тобто в період шлюбу. Після смерті дружини ОСОБА_5 успадкував як спільну власність подружжя частину будинку та земельну ділянку під ним. Дану спадщину він прийняв, проте не переоформив своїх спадкових прав у зв`язку із смертю.

28 вересня 2019 року державним нотаріусом Маньківської державної нотаріальної контори Шевченко Н.Г., позивачу надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами мотивована тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані 12 квітня 2019 року Маньківською державною нотаріальною конторою на ім`я - ОСОБА_1 в порядку оформлення спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Дзензелівка Маньківського району Черкаської області, на підставі яких зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0111 площею 0,5454 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Перерозподілено спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Дзензелівка, Маньківського району, Черкаської області та після смерті ОСОБА_5 та визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, а саме на ѕ житлового будинку АДРЕСА_1 та на ѕ земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0111 площею 0,5454 га.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1188 грн. 80 коп. сплаченого судового збору та 7 000 грн. витрат за надання правової допомоги.

Ухвалюючи рішення, районний суд виходив із доведеності позовних вимог ОСОБА_2 та наявності у нього спадкових прав на ѕ частини житлового будинку та земельної ділянки під таким будинком із врахуваням цілісності земельної ділянки із об`єктами нерухомості, що на ній розташовані.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку, вказуючи на його незаконність. Скаржник зазначає, що рішення районного суду ухалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним встановленням судом обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що районним судом невірно визначені частки спадкового майна між спадкоємцями. Так, апелянт наголошує на тому, що районний суд повинен був відмовити у позові про визнання права власності на ѕ частки спадкового майна, оскільки померлому ОСОБА_5 не належала така частка. По факту ОСОБА_5 належала 7/12 частка у житловому будинку, однак позивач не звертався із цією вимогою до суду.

Крім того, районному суду слід було відмовити у задоволенні позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на ѕ частки земельної ділянки, оскільки за життя у ОСОБА_5 не було вищевказаної частини земельної ділянки. Судом не враховано, що право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 (померла дружини ОСОБА_5 ) виникло шляхом приватизації і є її особистою власністю та виникло після придбання подружжям нерухомого майна; цільове призначення вказаної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а не для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Апелянт вказує, що власник нерухомогоо мана має право на земельну ділянку, необхідну йому для обслуговування житлового будинку чи його частки, а тому цільове призначення земельної ділянки повинне бути для будівництва та обслуговування житлового будинку, а максимальний розмір такої земельної ділянки не може перевищувати 0, 25 га.

Тому суд, при ухваленні оскаржуваного рішення, був позбавлений можливості реально визначити площу земельної ділянки та відповідну частку, яка підлягає успадкуванню, не врахував цільового призначення земельної ділянки, тому неправомірно визнав право власності в порядку спадкування на ѕ частки земельної діялнки, розміром 0,5454 га за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, скаржник вказує, що під час оформлення спадщини нотаріусу було відомо, що на час смерті його матері разом з нею проживав її чоловік ОСОБА_5 , тому ніяких дій щодо приховування спадкоємців відповідач не вчиняв. Для нього є незрозумілим, чому саме він повинен відповідати за дії нотаріуса з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та бути відповідачем у справі, та сплачувати судові витрати, а судом першої інстанції взагалі не було залучено нотаріальну контору навіть в якості третьої особи.

Посилаючи на вказані аргументи, скаржник просить апеляційний суд рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

05 липня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача адвоката Крикуна О.А., в якому адвокат просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2021 року.

У відзиві адвокат зазначає, що приймаючи рішення по справі, районний суд вірно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, що підлягають до застосування та доказами на підтвердження чи спростування доводів учасників справи.

Крім того додає, що питання залучення до участі у справі співвідповідача та заміна неналежного відповідача регулюються нормами ЦПК України, проте ОСОБА_1 не звертався до суду із клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідача. До того ж, апелянт у справі є належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_2 .

В частині вирішення судом питання щодо розподілу судових витрат, то витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн є обгрунтованими, співмірними зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та такими, що відповідають критерію розумності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Так, предметом даного спору є перерозподіл спадщини.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частиною другою статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу (спадкоємці першої-п`ятої черг).

Відповідно до статей 1261, 1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Положеннями частини першої та третьої статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Подібні висновки щодо застосування статті 1301 ЦК України у подібних правовідносинах викладено в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11, від 23 вересня 2020 року в справі № 742/740/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 752/8119/17-ц.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 13 квітня 1992 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 від 26 лютого 2002 року. (повторне) (а.с. 24, т.1)

За договором купівлі-продажу від 29 травня 1996 року ОСОБА_7 придбала житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 і розташований на земельній ділянці, площею 5100 кв.м. (а.с. 27, т.1).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку ЯГ № 630753 від 07 листопада 2006 року ОСОБА_6 є власником земельної ділянки, площею 0,5454 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 37, т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 від 03 січня 2012 року (а.с. 25).

20 грудня 2012 року за заявою ОСОБА_1 як спадкоємця за заповітом від 14 липня 2008 року відкрита спадкова справ (а.с. 38, 83, т.1).

20 червня 2012 року із заявою про прийняття обов`язкової частки у спадщині звернувся ОСОБА_5 (а.с. 38, т. 1).

14 липня 2008 року ОСОБА_6 на випадок своєї смерті склала заповіт ВКМ № 318939, яким усе інше майно з чого б воно не складалося і все те, що буде належати їй на день смерті і на що ОСОБА_6 за законом матиме право заповіла ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в рівних частках (а.с. 91, т.1).

Заявою від 18 січня 2012 року ОСОБА_8 відмовилася від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 на користь брата ОСОБА_1 (а.с. 87).

20 квітня 2019 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом ННМ 564766 на житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_2 (а.с. 113, т.1).

Того ж дня ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ННМ 564767 на земельну ділянку, площею 0,5454, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:002:0111, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (а.с. 121, т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно із ч. 3 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІ групи.

На час смерті дружини ОСОБА_5 виповнилося 70 років, тому останній був непрацездатним за віком. (ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції, що діяла станом на час смерті спадкодавця).

Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.

Зазначене узгоджується з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги.

Отже, за правилами ЦК України до таких спадкоємців слід також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємців за правом представлення (стаття 1266 ЦК України).

Тобто, при обчисленні розміру обов`язкової частки слід ураховувати всіх спадкоємців за законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом.

Аналогічна позиція підтверджена у постанові ВС від 25 листопада 2020 року у справі № 292/389/17.

Таким чином, станом на час відкриття спадщини право на обов`язкову частку у спадковому майні мали діти померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , а також непрацездатний вдівець (половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом). Розмір часток у даному випадку у разі спадкування за законом відповідає наступному: ОСОБА_1 (5/24), ОСОБА_8 (5/24) та ОСОБА_5 (1/12).

Таким чином, ОСОБА_5 , як співвласник будинку і праві спільної сумісної власності мав право на Ѕ частку будинку як другий із подружжя та право на 1/12 частки як спадкоємець обов`якової частки у спадковому майні після смерті дружини. Отже, його загальна частка у будинку, що входить до складу спадкового майна, скаладає 7/12.

Рішення суду у цій частині підлягає зміні.

Що стосується земельної ділянки, то колегія суддів приймає до уваги наступне.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯГ № 630753 від 07 листопада 2006 року ОСОБА_6 на підставі рішення Дзензелівської сільської ради від 14.09.2006 року № 6-6 за життя мала у приватній власності земельну ділянку площею 0,5454 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а.с. 116).

Витягом з Держвного земельного кадастру підтверджується, що вказана земельна ділянка має кадастровий номер :01:002:0111, площу 0,5454 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарств (т. 1 а.с.117).

Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 14 вересня 2006 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки.

Відповідно до Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" НОМЕР_3 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому, тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі N 1311/832/12 (провадження N 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі N 753/6139/14-ц (провадження N 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі N 409/1959/15-ц (провадження N 61-14257св18).

Отже, право власності ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку виникло на підставі приватизації і в період, коли ця ділянка не належала до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тому передача цієї земельної ділянки у спадок відповідачу після смерті ОСОБА_6 є законною, а рішення районного суду в цій частині підлягає скасуванню.

Посилання з цього приводу на статтю 120 ЗК України є непереконливим і надуманим. Предметом спору є земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка на якій розміщений будинок, для обслуговування нерухомого майна або його частини, не була сформована. Експертиза з цого приводу не призначалась.

Відповідно до заповіту від 09 грудня 2013 року, посвідченого секретарем Дзензелівської сільської ради Маньківського району, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право, ОСОБА_2 . (а.с. 20, т.1)

Судом встановлено, що позивач, на підставі вказаного заповіту, оформив право власності на земельну ділянку (пай), проте до складу спадкового майна не увійшла частка у вищевказаному будинку, чим порушено його право на спадкування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1280 ЦК України якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними.

ОСОБА_1 прийняв спадщину після серті матері на підставі складеного нею заповіту та отримав свідоцтва на спадкове майно без вирахування частки, яка належала за законом чоловіку померлої, а в подальшому, після його смерті, - позивачу у справі ОСОБА_2 .

Встановивши, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на весь будинок та порушує право ОСОБА_2 на спадкування після смерті ОСОБА_5 його частини цього будинку, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для визнання недійсним цього свідоцтва про право на спадщину.

Обраний позивачем спосіб захисту порушених прав, саме в частині визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину повністю, а не в частині відповідає вимогам ст. 1301 ЦК України. У випадку визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, нотаріусом видаються спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину з урахуванням часток спадкоємців, визначених судом.

Аналогічна позиція викладена у постанові ВС від 03 квітня 2019 року у справі № 154/1668/18.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині незалучення до розгляду справи у якості відповідача чи третьої особи нотаріуса колегією суддів оцінюються критично.

Так, у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Питання залучення до участі у справі нотаріуса як співвідповідача чи заміну неналежного відповідача у порядку ст. 51 ЦПК України не вирішувалося. Правомірність дій нотаріуса чи держаної нотаріальної контори не є предметом розгляду даного спору.

Незалучення районним судом до участі у розгляді справи державного нотаріуса у якості третьої особи у даному спорі на законність рішення районного суду не впливає.

Пунктом 18 вказаної вище постанови Пленуму ВС України № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі.

Крім того, нотаріуси в розумінні статей 30, 34, 35 ЦПК України не є особами, прав і обов`язків, яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення.

Проаналізувавши усі наявні докази в сукупності, суть позовних вимог та апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції, з метою формулювання остаточного та зрозумілого рішення по даному спору, вважає за необхідне скасувати рішення районного суду та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Підставами для скасування, відповідно до ст. 376 ЦПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів також змінює розподіл судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 457,50 грн. судового збору та 2 696,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про перерозподіл спадщини та визнання права власності задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 12 квітня 2019 року Маньківською державною нотаріальною конторою на ім`я - ОСОБА_1 в порядку оформлення спадщини після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Дзензелівка, Маньківського району, Черкаської області, на підставі якого зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 , право власності на 7/12 частки житлового будинку АДРЕСА_2 з надвірними будівлями та спорудами.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/12 частки житлового будинку АДРЕСА_2 з надвірними будівлями та спорудами.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 457,50 грн судового збору та 2 696,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 13 липня 2021 року.

Судді