Ухвала

Іменем України

05 липня 2021 року

м. Київ

справа № 759/19242/20

провадження № 61-10536ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про зняття їх з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати Святошинську районну в місті Києві державну адміністрацію зняти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що відповідачі, хоча й зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , однак з 1999 року не проживають в ній, не несуть витрат на утримання житла та не бажають знятися з реєстраційного обліку місця проживання. Реєстрація осіб, які не проживають у квартирі, створює для неї додаткові витрати на утримання житла та не дозволяє їй скористатися правом на субсидію.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 січня 2021 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що позивач несе витрати на утримання спірного житла, а відповідачі не спростували доводів позовної заяви про їх непроживання у квартирі. Відомостей про наявність правових підстав для збереження за відповідачами права на користування спірним житлом матеріали справи не містять. Тому суд дійшов висновку про доведеність обставин непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 більше, ніж шість місяців за місцем своєї реєстрації, без поважних причин і про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 січня 2021 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні вказаних вимог.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в процесі судового розгляду не було спростовано наданих відповідачами доказів щодо часткової сплати ними житлово-комунальних послуг з утримання квартири АДРЕСА_1 та наявності в них ключів від вказаної квартири. Надані позивачем акти житлово-експлуатаційної дільниці вказують на обставини, що були підтверджені свідками, а саме проживання у спірній квартирі з 2010 року ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , однак не містять інформації щодо проживання/непроживання в ній ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідачів) на момент пред`явлення позову, протягом тривалого часу. Тому ОСОБА_1 не довела обставин, наведених на обґрунтування позову.

25 червня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 січня 2021 року.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд проігнорував надані нею докази на підтвердження обставин непроживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 . Крім того, доказом відсутності відповідачів у спірній квартирі понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) шість місяців є факт проживання їх в іншій квартирі АДРЕСА_2 . Висновки апеляційного суду суперечать правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. В цій справі тривале проживання відповідачів в іншій квартирі вказує на втрату інтересу до спірного житлового приміщення.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності міста Києва.

На підставі рішення Виконкому Ленінградської районної ради від 27 жовтня 1979 року № 1027 вказана квартира була надана в користування ОСОБА_5 на сім`ю з чотирьох осіб: ОСОБА_5 - наймач; ОСОБА_6 - дружина наймача; ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - діти наймача.

Згідно з довідкою балансоутримувача будинку в зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , її дочка ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 .

Позивач вказала на те, що реєстрація у квартирі відповідачів перешкоджає здійсненню нею прав на вільне користування і розпорядження нерухомим майном. Зокрема, вона несе всі витрати з утримання квартири та не може оформити субсидію у зв`язку з неможливістю отримання від відповідачів інформації щодо їх доходів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами існує тривалий конфлікт щодо користування квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 липня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2010 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 , який діяв у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Задоволено частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Скасовуючи рішення місцевого суду і відмовляючи в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, апеляційний суд в цій справі виходив з того, що стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Наведені висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження №61- 7317св19).

Крім того, зазначені висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19), на яку посилається заявник у своїй касаційній скарзі.

Статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у користування особою правами, зазначеними у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, виходячи із обставин, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), та не суперечить правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19), на яку заявник посилається у своїй касаційній скарзі.

На підтвердження заявлених вимог позивач надала: ксерокопію акта, затвердженого Комунальним підприємством ремонтно-експлуатаційною організацією-5 від 05 лютого 2010 року щодо обстеження квартири АДРЕСА_1 ; акти, складені Житлово-експлуатаційною дільницею № 5 від 20 жовтня 2020 року щодо проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 2010 року в цій квартирі.

Апеляційний суд дав оцінку зазначеним доказам та дійшов висновку, що вони не можуть бути належними та достатніми, так як не містять інформації щодо проживання/непроживання у спірній квартирі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідачів) на момент пред`явлення позову, протягом тривалого часу.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи касаційної скарги не свідчать про застосування апеляційним судом статей 71, 72 ЖК УРСР та 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод без врахування висновків щодо їх застосування, викладених в постановах Верховного Суду, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з установленими апеляційним судом обставинами справи та оцінкою ним доказів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Разом з тим висновки апеляційного суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з їх недоведеністю узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про зняття їх з реєстраційного обліку.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко