МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2/521/291/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2021 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Сегеди О.М.,
при секретарі Ткач А.О., за участю:
представника позивача адвоката Туфекчі І.Д.,
представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чернушича С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним,
В забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язаньза кредитним договором №1202 від 29 травня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір поруки №1 від 29 травня 2007 року, згідно умов якого ОСОБА_1 на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобов`язанням ОСОБА_2 , що виникають з умов кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року.
Крім того, в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язаньза кредитним договором №1202 від 29 травня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було укладено договір поруки №2 від 29 травня 2007 року, згідно умов якого ОСОБА_3 на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобов`язанням ОСОБА_2 , що виникають з умов кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року.
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит, у встановленому договором розмірі.
Ухвалою суду від 23 вересня 2013 року по справі було відкрито провадження та призначено судове засідання (т. 1 а.с. 30).
Ухвалою суду від 04 листопада 2019 року за заявою ОСОБА_1 від 18 жовтня 2019 року заочне рішення Малиновського районного суду від 13 листопада 2013 року було скасовано, справу було призначено до розгляду в загальному порядку, призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 90-92, 105-107).
Ухвалою суду від 09 грудня 2019 року за клопотанням ОСОБА_1 по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, на час проведення якої провадження по справі було зупинено (т. 1 а.с. 145-147).
14 листопада 2019 року ОСОБА_1 через канцелярію суду була подана заява про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 120-122).
17 квітня 2020 року справа була повернута з Одеського науково-дослідного інститут судових експертиз, без висновку експерта (т. 1 а.с. 171).
Ухвалою суду від 21 квітня 2020 року було поновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 173-174).
Ухвалою суду від 05 травня 2020 року було витребувано з АТ «Державний ощадний банк України» оригінал Договору поруки №1 до Кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року, який був укладений між ОСОБА_1 , ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 для проведення судової почеркознавчої експертизи (т. 1 а.с. 213-214).
Ухвалою суду від 05 травня 2020 року було продовжено строк проведення підготовчого провадження (т. 1 а.с. 216-217).
13 липня 2020 року справа була повернута з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз разом з клопотанням експерта, без висновку експерта (т. 1 а.с. 239).
Ухвалою суду від 20 липня 2020 року було поновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 243-244).
17 вересня 2020 року справа була повернута з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиздо суду разом з висновком експерта №20-4340 від 11 вересня 2020 року (т. 2 а.с. 39-45).
Ухвалою суду від 21 вересня 2020 року провадження по справі було поновлено та призначено підготовче судове засідання (т. 2 а.с. 52-53).
Зазначала, що з додатків до позовної заяви їй стало відомо, що в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язаньза кредитним договором №1202 від 29 травня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та нею і ОСОБА_2 нібито було укладено договір поруки №1 від 29 травня 2007 року, згідно умов якого вона на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобов`язанням ОСОБА_2 , що виникають з умов кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року.
Стверджувала, що договір поруки №1 до Кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року вона не укладала та не підписувала, підпис, який стоїть на договорі поруки є фальшивим і їй не належить. Факт того, що на вказаному договорі підпис виконано іншою особою, а не нею, підтверджується висновком експерта №20-4340 від 11 вересня 2020 року.
Посилаючись на порушення своїх прав, ОСОБА_1 просила суд визнати договір поруки №1 до кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , недійсним та стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» судові витрати (т. 2 а.с. 75-77).
Ухвалою суду від 19 листопада 2020 року було прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки та об`єднано в одне провадження з первісним позовом АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором для спільного розгляду (т. 2 а.с. 96-98).
Ухвалою суду від 25 січня 2021 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (т. 2 а.с. 167-169).
Представник позивача, діючи за довіреністю від 20 липня 2020 року, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надала до суду відзив на зустрічний позов та письмові пояснення (т. 2 а.с. 19-22, 130-133, 151-154).
Представник відповідачки ОСОБА_1 , діючій за ордером від 24 лютого 2021 року, в судовому засіданні підтримав зустрічні позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Первісні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надав відзив на позов, в якому просив суд відмовити в задоволенні первісних позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_1 договір поруки №1 до кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року не укладала та не підписувала. Підпис, що стоїть на договорі поруки №1 до кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року є фальшивім та не належить останній. З позичальником ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не знайома. Крім того, стверджував, що договір поруки №1 до кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року є припиненим відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (т. 1 а.с. 113-116, т. 2 а.с. 81, 87-89, 91, 185, 186).
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засіданні не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, відповідно до ст. 128 ЦПК України (т. 1 а.с. 132, 133, 134, 150, 151, 152, 225, т. 2 а.с. 32б, 34, 60, 69, 114, 115, 116, 176, 177, 178).
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що в задоволенні позовних вимог в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк»до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 49 розділу 1, главою 71 розділу 3 книги п`ятої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.
Судом встановлено, що АТ «Державний ощадний банк України» є правонаступником усіх прав та обов`язків ВАТ «Державний ощадний банк України», є юридичною особою, яка керується у своїй діяльності Статутом, має гербову та інші печатки (т. 1 а.с. 23).
Відповідно до детальної інформації про юридичну особу встановлено, що ПАТ «Державний ощадний банк України» змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариство» (т. 1 а.с. 198-208).
У відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про Акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви.
Встановлено, що в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язаньза кредитним договором №1202 від 29 травня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір поруки №1 від 29 травня 2007 року, згідно умов якого ОСОБА_1 на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобов`язанням ОСОБА_2 , що виникають з умов кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року (т. 1 а.с. 8-9).
Також, в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язаньза кредитним договором №1202 від 29 травня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було укладено договір поруки №2 від 29 травня 2007 року, згідно умов якого ОСОБА_3 на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобов`язанням ОСОБА_2 , що виникають з умов кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року (т. 1 а.с. 10-11).
Встановлено, що у серпні 2013 року ПАТ«Державний ощадний банк України» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №1202 від 29 травня 2007 року.
На підтвердження суми заборгованості позивач надав до суду розрахунок заборгованості від 10 листопада 2020 року відповідно до умов кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року (т. 2 а.с. 124-127).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Крім того, виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).
Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.
Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Правовими наслідками порушення основного зобов`язання, забезпеченого порукою, є солідарна відповідальність або додаткова /субсидіарна/ відповідальність, якщо така відповідальність встановлена договором поруки.
Солідарна відповідальність означає, що у разі невиконання боржником основного зобов`язання, кредитор має право вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі або частково як від боржника, так і від поручителя, або від них обох.
Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Тобто, порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку в повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
При цьому, якщо в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено декілька договорів поруки, то кредитор у позовній заяві не може просити стягнути заборгованість у солідарному порядку з усіх трьох (позичальника та поручителів), так як поручителі не є солідарними боржниками по відношенню один до одного.
Даний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 02 жовтня 2019 року №317/5082/13-ц.
Пунктом 1.2. Кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року встановлено строк повернення кредиту до 29 травня 2010 року включно, тобто строк вказаного договору закінчився 29 травня 2010 року.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Оскільки строк Кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року закінчився 29 травня 2010 року, то, суд вважає, що кредитор не може нараховувати проценти за даним кредитним договором після закінчення строку кредитування (після закінчення вказаної у кредитному договорі дати повного погашення кредиту), так як його право нараховувати передбачені договором проценти припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» щодо стягнення станом на 10 листопада 2020 року в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №1202 від 29 травня 2007 рокуза простроченими процентами за користування кредитом за період з 01 серпня 2007 року по 01 січня 2013 року в розмірі 9770,32 грн, пенею за прострочений основний борг за період з 01 січня 2012 року по 01 січня 2013 рік в розмірі 2961,41 грн., пенею за прострочені відсотки за користування кредитом за період з 01 січня 2012 року по 01 січня 2013 рік в розмірі 3231,21 грн. слід відмовити.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання та застосовується до моменту повного виконання основного зобов`язання.
Зазначені висновки містяться також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа №14-154цс18).
Встановлено, що відповідачкаОСОБА_1 надала до суду заяву про застосування строку позовної давності, передбаченого ст. 267 ЦК України (т. 1 а.с. 46, т. 2 а.с. 238-239).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведення існування самого суб`єктивного права або факту його порушення.
Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові у разі доведеності позовних вимог.
Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
При розгляді вимог відповідача щодо застосування позовної давності, суд виходить з роз`яснень п. 1.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
З матеріалів справи вбачається, що 25 січня 2021 року представник АТ «Державний ощадний банк України» надав через канцелярію суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив, крім інших вимог, стягнути з відповідачів солідарно інфляційні витрати в розмірі 9622,64 грн. та 3% відсотки річних в розмірі 3899,31 грн., але при цьому не зазначив період, за який необхідно стягнути вказані кошти та не надав обґрунтованого розрахунку вказаних виплат.
Отже, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів інфляційних витрат в розмірі 9622,64 грн. та 3% відсотки річних в розмірі 3899,31 грн., які були уточнені та заявлені АТ «Державний ощадний банк України», задоволенню не підлягають.
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом, а відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За таких обставин, суд доходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» щодо стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №1202 від 29 травня 2007 року, слід відмовити у повному обсязі.
Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним, то, суд вважає, що дані позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Зі змісту постанови Верховного Суду від 09 грудня 2020 року по справі №383/1354/18 (провадження №61-3845св20) вбачається, що відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), проте сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення має бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним відповідно до припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення: під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
За таких обставин, суд вважає, що оскільки відповідачка не підписувала договір поруки №1 до Кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року, згоди на його укладення не давала, то вона не виявила свою волю до вчинення вказаного правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
За таких обставин, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Державний Ощадний Банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 про визнання договору поруки №1 до Кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року, підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
25 лютого 2021 року через канцелярію суду представником ОСОБА_1 , адвокатом Череповим Д.В. було подано клопотання про відшкодування судових витрат, в якому останній просив суд стягнути з АТ «Державний Ощадний Банк України»в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 6864,48 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 9000,00 грн. (т. 2 а.с. 179-181, 194-196).
Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 вказаного Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Згідно ст. 30 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лиш за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.
За таких обставин, суд вважає що з відповідача за зустрічним позовом АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк»слід стягнути на користь позивачки ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 8940,00 грн., а також витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 6864,48 грн.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
При зверненні до суду з первісним позовомпозивачем було сплачено судовій збір в розмірі 229,40 грн. (т. 1 а.с. 2).
Оскільки в задоволенні позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» відмовлено, то судовій збір, який сплачений ним не повертається.
Судовий збір у справі за зустрічним позовом складає 840,80 грн., який сплачено позивачкою ОСОБА_1 при зверненні до суду, оскільки зустрічні позовні вимоги задоволені, то зазначений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за зустрічним позовом (т. 2 а.с. 840,80).
Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 215, 553, 555, 559, 638, 640, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 137, 141, 223, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
Позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним задовольнити.
Визнати договір поруки №1 до кредитного договору №1202 від 29 травня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Державний Ощадний Банк України» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. недійсним.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 05 березня 2021 року.

Суддя О.М. Сегеда