Провадження № 2/344/1461/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді: Тринчука В.В.,

секретаря с/з: Гудяк Х.М.,

за участю позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

представника відповідача: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Івано-Франківськ у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суд Івано-Франківської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 18 травня 2005 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 . У шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно договору дарування від 11 вересня 2015 року ОСОБА_6 є власником будинку АДРЕСА_1 . Також позивач вказує, що за вказаною адресою зареєстрований він, його дружина, власник будинку - його дочка ОСОБА_6 та відповідач дідусь власника ОСОБА_3 . В той же час у відповідача по справі у власності є декілька житлових приміщень, серед яких є квартира АДРЕСА_2 . Позивач вказує, що відповідач не зважаючи на те, що у нього є у власності інше житло, проживає з ним та іншими членами його сім`ї, мотивуючи це самотністю та підтриманням сімейних стосунків. Починаючи з 2015 року відповідач зловживає спиртними напоями, влаштовує у будинку гучні застілля, чим перешкоджає спокійному проживанню та відпочинку сім`ї позивача, внаслідок чого позивач був змушений звернутись до правоохоронних органів. Вказана поведінка відповідача зробила неможливим подальше спільне проживання з останнім, в наслідок чого позивач разом з усіма членами сім`ї у грудні 2017 року переїхав на тимчасове проживання у належну відповідачеві квартиру з дозволу останнього. За час проживання відповідача у будинку який належить на праві власності дочці позивача, відповідач щоденно користувався всіма комунальними послугами не сплачуючи за них, чим створював заборгованість, що змусило позивача самостійно погашати вказану заборгованість, а також не стежив за дотриманням порядку у будинку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківській області від 30 вересня 2020 року зобов`язано позивача та його сім`ю виселитись із квартири АДРЕСА_2 , що належить відповідачу. В ході розгляду судом позову відповідача встановлено, що між сторонами існують не приязні стосунки, часто виникають конфлікти, які частково вирішуються правоохоронними органами, однак бажаного результату не дають, оскільки відповідач продовжує свої незаконні та протиправні дії. При цьому позивач вказує, що під час розгляду вказаної справи відповідач підтвердив своє фактичне проживання у будинку який належить дочці позивача, а також факт не сплати ним комунальних послуг якими він користується під час свого проживання у вказаному будинку. У зв`язку із наведеними обставинами позивач просить суд позовні вимоги задовольнити, визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: будинку АДРЕСА_1 та виселити його із вказаного будинку.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву в строк, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

18 січня 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач заперечує проти позову в повному обсязі. Мотивуючи тим, що 09.09.2004 року він разом із дружиною придбали за спільні сімейні кошти будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу ВВМ №056587. Відповідно до договору купівлі продажу, власником вказаного будинку стала його дружина ОСОБА_7 , а він разом із двома синами були у ньому зареєстровані. У 2013 році його дружина подарувала даний житловий будинок позивачу ОСОБА_1 , а 11.09.2015 року позивач подарував вказаний будинок своїй дочці ОСОБА_8 . Вказує, що з моменту купівлі вказаного будинку і по цей час він проживає та зареєстрований у ньому, веде у ньому господарство, здійснює його догляд, а також сплачує всі необхідні комунальні послуги. Зазначає, що жодним чином не створює жодних перешкоди, а ні позивач, а ні його сім`ї у користуванні будинком АДРЕСА_1 , всі вони мають вільний доступ даного будинку та належного у ньому майна і його території, а тому твердження позивача, що він створює йому перешкоди у користуванні даним будинком вважає безпідставним, необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами. Крім того на підтвердження своїх доводів подав суду письмові пояснення сусідів, а саме ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у яких останні вказують, що у діях відповідача немає протиправних дій щодо позивача. Просить врахувати наведене ним у відзиві на позовну заяву, письмові пояснення свідків та на підставі чого відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, просили позовні вимоги задовольнити.

Відповідач та його представник заперечили проти задоволення позовних вимог посилаючись на необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог. Відповідач у судовому засіданні просив суд взяти до уваги той факт, що оспорюваний у даній справі житловий будинок він разом із своєю дружиною придбали спільно у шлюбі, право власності було оформлено на його дружину. Вказує, що його дружина у 2013 році подарувала даний будинок позивачу по справі на що він надав свою згоду. Однак за наведених ним у відзиві на позовну заяву обставин той був змушений подарувати будинок своїй дочці ОСОБА_11 , яка на час розгляду даної справи є неповнолітньою. Наголошує на тому, що при оформленні договору дарування його дружиною позивачу останній достовірно володів інформацією, що відповідач є зареєстрований та проживає у даному житловому будинку. Просить суд при винесенні рішення взяти до уваги наведене ним та у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі.

Суд вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_1 (а.с.8). ОСОБА_6 згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності з 11.09.2015 року є власником житлового будинку з господарськими спорудами на підставі договору дарування по АДРЕСА_1 (а.с.9). Відповідно до будинкової книги ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 з 20.10.2004 року, а ОСОБА_6 з 10.12.2008 року зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 (а.с.10-14). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, що сформована 09.11.2020 року, за номер інформаційної довідки 231592179 ОСОБА_3 на праві власності належить двохкімнатна квартира загальною площею 60,3 кв.м., господарське приміщення загальною площею 26 кв.м. (а.с.15,16). Відповідно до листа ГУНП в Івано-Франківській області позивач та його дружина звертались до органів національної поліції з приводу неправомірних дій відповідача (а.с.20). Згідно квитанцій про сплату комунальних послу, позивач несе витрати по утриманню вказаного вище будинку (а.с. 21-27). Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду івано-Франківської області справа № 344/9458/19 від 30 вересня 2019 року ОСОБА_1 зобов`язано не чинити перешкоди у користуванні та виселитись із належної ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 (а.с.28-31). Також у вказаному судовому рішенні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не здійснює систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 , або використовує його не за призначенням та не порушує правил соціалістичного співжиття, що б робило неможливим для інших проживання з ним в одному будинку (а.с.30 абз.12). Згідно комплексної характеристики психоемоційного стану дитини та сімейних відносин ОСОБА_6 та ОСОБА_13 рекомендована корекційна робота психотерапевта, спрямована на зниження рівня тривоги та переживань (а.с.33-37). Відповідно до ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 19.08.2015 року надано дозвіл працівникам національної поліції здійснити обшук житлового та не житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , що належало на праві власності ОСОБА_1 (а.с.63). Згідно письмових пояснень сусідів позивача та відповідача ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_3 не веде аморальний спосіб життя, не зловживає спиртними напоями, а також не провокую конфлікт з іншими мешканцями будинку (а.с.64-65). Також у матеріалах справи містяться письмові пояснення ОСОБА_14 , зі змісту яких видно, що відповідач приділяє належну та дбайливу увагу відносно своєї онучки ОСОБА_6 (а.с.117). Відомостей які б спростували вказані письмові пояснення у матеріалах справи відсутні, під час судового засідання такі відомості не встановлено та позивачем вказані письмові пояснення не спростовано.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вказує позивач, відповідач проживає у будинку що належить його дочці на праві власності, веде аморальний спосіб життя чим перешкоджає їй здійснювати право володіння і розпорядження належним їй майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, на яку позивач посилається на обґрунтування позову, власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, але при мові, що є будь-які перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Між тим, як встановлено судом, коли позивач набув у власність зазначений будинок, то даний будинок використовувався як місце реєстрації з правом проживання відповідача, який відповідно до положень ст. 64,156 ЖК України ст. 405 ЦК України мав право на проживання з дарувальником як член її сім`ї. А відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Разом з тим із записів будинкової книги про зареєстрованих осіб чітко видно, що відповідач з 2004 року зареєстрований та проживає у даному будинку, а також те, що при укладенні договорів дарування як у 2013 році так при 2015 році жодних змін щодо місця реєстрації відповідача та його проживання не відбулось, що свідчить про те, що сторони при укладанні договорів купівлі продажу достеменно володіли інформацію що приживання у спірному будинку відповідача та відповідно погодились на такі умови договору, що і не осопрюється стороною позивача. Підстав вважати, що відповідач втратив таке право на час укладання договору дарування відсутні, докази на підтвердження такого факту суду не надано.

Дійсно, як вказує позивач, право власності гарантоване Конституцією України (ст.41) і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Однак право власності не є абсолютним і само по собі не може бути підставою для обмеження прав інших осіб.

Захист права власності особи на майно суд може здійснювати лише у разі доведення власником факту порушення його права та доведення факту створення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права громадянина на житло.

Згідно положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звертаючись до суду із позовом і вимагаючи позбавити відповідача права на проживання в житловому приміщенні, яке він набув у передбаченому законом порядку, позивачем не доведено, що факт реєстрації та проживання відповідача у будинку, право власності на яку набуто за договором дарування, створює перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. А доводи позивача, які ґрунтувались на зверненнях у органи національної поліції не знайшли свого підтвердження під судового розгляду даної справи, оскільки сам факт звернення у органи національної поліції не може свідчити про вчинення неправомірних дій відповідачем.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такої втрати права користування, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Враховуючи зазначене права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для втрати права на житло колишніми членами сім`ї власника цього нерухомого майна, більше того у даному випадку перехід права власннсті на зазначений житловий будинок відбувався на підставі договорів дарування, що були укладені між членами сімя відповідача та позивача.

Як вже зазначено відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Але виходячи з встановлених обставин та наданих суду доказів, суд вважає, що позивач не надав суду жодного доказу, що відповідач будь-яким чином обмежує її у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном.

Враховуючи наведене, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такими, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки відповідач зареєстрований у спірній квартирі із дозволу колишнього власника, а позивачем, в свою чергу, не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач чинить перешкоди у користування належним на праві власності будинком.

Також, суд звертає увагу, що висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, на яку посилається позивач, як на обґрунтування своїх вимог, не є тотожними з даною справою.

Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих або витребуваних доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету позову, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісності здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Даючи юридичну оцінку поясненням, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі за їх недоведеністю.

Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та проголошено 12 липня 2021 року о 16 годині 00 хвилин.

Суддя В.В.Тринчук