Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

05 березня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі - Вангородській О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

28.10.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2005 року їй на праві власності належить 3/4 частини житлового будинку, який знаходиться по провулку Рокитнянському другому під АДРЕСА_1 , який має загальну площу 39,40 кв.м. З 06.07.2012 року на житловій площі будинку перебуває на реєстраційному обліку колишня співмешканка її сина - ОСОБА_3 , 1981 року народження. Однак, з вересня 2019 року ОСОБА_3 у вказаній квартирі взагалі не проживає і з`являється, а залишається тільки зареєстрованою за вказаною адресою. Теперішнє місце проживання відповідача їй не відоме. Будь-яких усних чи письмових домовленостей між ними щодо збереження за відповідачем права користування житловим приміщенням не існує. Таким чином, відповідач, яка не проживає в спірному житловому будинку, має інше постійне місце проживання, але залишилася перебувати на реєстраційному обліку в квартирі, що належить їй, порушує її права, як власника, володіти, користуватися майном на власний розсуд. Відповідач добровільно виписатись зі спірного будинку не бажає, хоча не проживає в ньому без поважних причин більше року. Вона не має змоги оформити субсидію, так як необхідно надавати довідку про її доходи, оскільки у неї виникають проблеми зі сплатою надмірно нарахованих комунальних послуг, з урахуванням кількості зареєстрованих за вказаною адресою осіб. Якщо вона не зможе отримати субсидію, то взагалі не знає як буде виживати. ОСОБА_3 не є членом її сім`ї. Тому просила усунути перешкоди їй, ОСОБА_1 , у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою від 04.12.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

В судовому засіданні позивач - ОСОБА_1 позов підтримала та просила вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності та відзив на позов до суду не подала.

Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив.

За таких обставин суд, враховуючи вказані вимоги постановив розглянути справу без участі відповідача та ухвалити заочне рішення.

Суд, заслухавши позивача, покази свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 3/4 житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, який знаходиться по АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу 15.06.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-2763 (а.с.5-6).

Даний факт підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та Витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.7,8-9).

Згідно із копією технічного паспорта на будинок ( а.с.13-17), 3/4 житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, який знаходиться по АДРЕСА_3 , власником якої є позивач, виділені в окрему квартиру під № 2.

З свідоцтва про право власності від 06.11.2013 року (а.с.10), вбачається, що ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка з кадастровим номером: :04:001:0102, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Даний факт підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.11-12).

Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква від 16.10.2020 року (а.с.21), у вказаному будинку зареєстровані: з 14.07.2005 року - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 19.02.2011 року - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 06.07.2012 року - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 09.02.2014 року - ОСОБА_5 , 1958 року народження, з 07.06.2007 року - ОСОБА_4 , 1954 року народження.

Як вбачається з Акту №151/ц про фактично проживаючих осіб від 20.10.2020 року (а.с.22) мешканці будинку (сусіди): ОСОБА_8 , ОСОБА_4 склали даний Акт про те, що за адресою по АДРЕСА_3 фактично проживають 5 осіб, а саме ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , 1958 року народження та ОСОБА_4 , 1954 року народження. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відсутня в даному будинку з 16.09.2019 року по теперішній час, проживає в м. Бровари.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка - ОСОБА_4 суду пояснила, що вони сусіди з позивачем з 2007 року. Інколи буває в гостях у неї. Відповідача не бачила більше року. Відповідач раніше жила у позивача, але зараз її особистих речей у квартирі не має. Відповідачу ніхто не чинив перешкод щодо проживання в будинку.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка - ОСОБА_5 суду пояснив, що він сусід позивача, знає її вже 14 років. Відповідача він також знає, бачив її близько року тому. Восени 2020 року бачив відповідача, вона забирала дитину від позивача. Де відповідач проживає зараз йому не відомо. Відповідачу ніхто не чинив перешкод щодо проживання в будинку.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99, зазначено, що Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина 2 статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України, місце проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 була зареєстрована у вказаному житловому приміщенні, як член сім`ї, однак зобов`язання щодо утримання майна та сплаті комунальних послуг не виконує, житлом не цікавиться, вибула до іншого місця проживання.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України у разі створення перешкод у користуванні власністю позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме усунення перешкод в користуванні майном та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Відповідач у даній справі відзив на позов із запереченнями та належними і допустимими доказами в їх підтвердження та спростування доводів позивача до суду не подала.

Таким чином, дослідивши всі докази у справі в їх сукупності, суд встановив, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні будинку більш ніж один рік, не цікавляться ним, не несе витрати по його утриманню та оплаті комунальних послуг, її речей в будинку немає, поважних причин, через які відповідач була відсутня понад один рік в спірному будинку судом не встановлено, як і не встановлено, що позивач будь-яким чином чинила їй перешкоди у користуванні будинком.

Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, тому підлягає до задоволення в повному обсязі.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивач сплатила при подачі позову судовий збір в розмірі 840,80 грн. (а.с.1) та заявила клопотання про залишення судових витрат за нею.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 64,150,156 ЖК України, ст. 29, 317, 319, 391,405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 223, 258, 263, 264, 265, 273, 280- 284, 289, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 09.03.2021 року.

СуддяО. В. Бондаренко