Головуючий у І інстанції Скрипник О.Г.
Провадження № 22-ц/824/8400/2021 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до ордера на жиле приміщення №78926 серії Б від 23 травня 1994 року, виданого на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів №226 від 28 березня 1994 року на ім`я ОСОБА_1 , сім`я із трьох осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , отримали право на заняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,05 кв.м. та житловою площею 30,20 кв.м.

Починаючи з 24 червня 1994 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживають у вказаній квартирі та зареєстровані у ній, що підтверджується довідкою форми №3 за №235 від 06.04.2011 року КП «Нивки» Подільської районної у м.Києві Ради та листом Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №106-4575 від 12.06.2019 року.

З січня 2016 року відповідач ОСОБА_3 добровільно виїхав з квартири, вивіз свої особисті речі, припинив спілкування з позивачами та не приймає участі у сплаті комунальних платежів.

Оскільки відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1 більше шести місяців без поважних причин, за комунальні послуги не сплачує, жилим приміщенням квартири не користується, позивачі і просили суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Власенка Ю.В. подали на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, позивачі посилались на те, що відповідач, маючи можливість користуватися квартирою, зважаючи на відсутність будь-яких перешкод до цього, добровільно припинив проживання у квартирі з січня 2016 року, отже втратив право користування нею, тому висновок суду про відсутність підстав до задоволення позову є помилковим та таким, що не відповідає змісту норм ст.ст. 71, 72 ЖК України.

В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Власенко Ю.В., апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до ордера на жиле приміщення №78926 серії Б від 23 травня 1994 року, виданого на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів №226 від 28 березня 1994 року, на ім`я ОСОБА_1 , сім`я із трьох осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , отримали право на заняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,05 кв.м., житловою площею 30,20 кв.м., що підтверджується копією ордера (а.с.6).

Починаючи з 24.06.1994 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживають у вказаній квартирі, що підтверджується довідкою форми №3 за №235 від 06.04.2011 року КП «Нивки» Подільської районної у м.Києві Ради (а.с.11) та листом Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №106-4575 від 12.06.2019 року (а.с.12-13); наймачем квартири є ОСОБА_1 ; квартира неприватизована.

Позивачі у позові зазначали, що відповідач ОСОБА_3 постійно проживав в квартирі, користувався однією із кімнат у спірній квартирі, має місце для сну, відпочинку, зберігав та продовжує зберігати у ній свої речі, перешкод у користуванні квартирою позивачі відповідачу не створювали.

На початку січня 2016 року, без будь-якого пояснення, відповідач ОСОБА_3 добровільно виїхав з квартири, вивіз свої особисті речі, припинив спілкування з позивачами та не приймає участі у сплаті комунальних платежів.

На обґрунтування факту непроживання відповідача у квартирі позивачі надали суду: Акт від 29 травня 2019 року, згідно з яким комісія у складі сусідів ОСОБА_1 підтвердила, що за вказаною адресою зареєстрований, але фактично не проживає з січня 2016 року по сьогоднішній день ОСОБА_3 (а.с.25); довідка органу самоорганізації комітету мікрорайону «Рада мікрорайону Нивки» №41 від 29 травня 2019 року, згідно якої син ОСОБА_1 - ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та згідно з опитуванням сусідів там фактично не проживає (а.с.24).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не довели обставини, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Верховний Суд, розглядаючи подібні справи, виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справа № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що позивачами на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі надано Акт від 29 травня 2019 року, згідно з яким комісія у складі сусідів ОСОБА_1 підтвердила, що за вказаною адресою зареєстрований, але фактично не проживає з січня 2016 року по сьогоднішній день ОСОБА_3 (а.с.25), та довідка органу самоорганізації комітету мікрорайону «Рада мікрорайону Нивки» №41 від 29 травня 2019 року, згідно якої син ОСОБА_1 - ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та згідно з опитуванням сусідів там фактично не проживає (а.с.24).

Разом з тим, ці документи, надані позивачами, не є належними та допустимими доказами у справі, оскільки не містять достовірних даних щодо причин непроживання відповідача у спірному приміщенні. Сам факт його непроживання у вказаній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскількипозивачами не доведено неповажність причин такого непроживання, а відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є непроживання понад шість місяців в жилому приміщенні без поважних причин.

Суд першої інстанції, відмовивши у позові, виходив з того, що позивачі не довели обставини, що мають значення для встановлення підстав для задоволення позову, а саме, що відповідач без поважної причини залишив своє постійне місце проживання та виїхав зі спірної квартири, адресу його теперішнього місця проживання позивачі не знають, будь-яких доказів, що відповідач забезпечений іншим житлом, позивачі суду не надали, тому суд дійшов висновку, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, порушить його право на житло.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, оскільки надані позивачами докази не відповідають критеріям допустимості, достовірності та достатності для висновку про задоволення позову.

Крім того, колегія суддівзауважує, що згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitskaand Kryvitskyyv. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не аргументувала ні мети, яку вона переслідували, подавши позов про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, ні співмірність відповідній меті, а обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції.

Таким чином, враховуючи те, що позивачі не довели обставини, на які вони посилались як на підставу своїх вимог та не обґрунтували пропорційності позбавлення відповідача житла, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про залишення їхнього позову без задоволення.

Доводи апеляційної скарги позивачів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги позивачів зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивачівцього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: