Справа № 127/3914/20
Провадження № 22-ц/801/169/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 рокуСправа № 127/3914/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Панасюка О.С. (суддя - доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання за апеляційною скаргою Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Бойка В. М. від 29 вересня 2020 року (дата складення повного тексту рішення - 01 жовтня 2020 року), -

встановив:

17 лютого 2020 року Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі КП ВМР «ВМТЕ») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на його користь заборгованість за наданні послуги з централізованого теплопостачання в розмірі 3416 грн 10 к.; 220 грн 30 к. - 3 проценти річних від простроченої суми заборгованості; 601 грн 79 к. - втрати від інфляції, а всього 4238 грн 19 к.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстровані та проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який до 31 жовтня 2019 року забезпечувався послугами централізованого теплопостачання, що надавалось КП ВМР «ВМТЕ». У 2004 році ОСОБА_1 і ОСОБА_2 від`єднались від системи централізованого теплопостачання, після чого нарахування плати за поставку теплової енергії до квартири не проводилось. Проте, згідно з пунктом 28 «Правил надання послуг з централізованого опалення постачання холодної та гарячої води і водовідведення», споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку. Тому співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла. Згідно з оборотною відомістю по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритою на ім`я ОСОБА_2 , станом на 31 січня 2020 року виникла заборгованість за послуги опалення місць загального користування за період з 30 листопада 2016 року по 31 жовтня 2019 року в розмірі 3416 грн 10 к.; 220 грн 30 к. - 3 проценти річних від простроченої суми заборгованості; 601 грн 79 к. - втрати від інфляції, а всього 4238 грн 19 к.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2020 року у позові відмолено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що КП ВМР «ВМТЕ» не надано доказів щодо утримання у належному технічному стані внутрішньобудинкових мереж та не довело, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримували послуги з централізованого опалення місць загального користування, зокрема не додано акту, що підтверджує вказану обставину. Крім того, ОСОБА_2 включена до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги в Департаменті соціальної політики, як вдова ветерана військової служби, а тому розрахунок заборгованості не може братись до уваги, оскільки під час його складання не враховувались пільги.

В апеляційній скарзі КП ВМР «ВМТЕ», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило скасувати це рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в судовому засіданні ОСОБА_2 в частині нарахування коштів за користування централізованим опаленням місць загального користування позов визнала. Під час розрахунку заборгованості пільги ОСОБА_2 не враховувались, оскільки пунктом 6 частини другої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» не визначено, що 50-відсоткова знижка при розрахунках плати за опалення входить площа місць загального користування багатоквартирного будинку. Крім того, суд першої інстанції при винесенні рішення керувався лише довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» № 4345 від 21 листопада 2014 року про приватизацію мансардного приміщення над квартирою № 5 . Проте не з`ясував чи дійсно дане приміщення саме в момент, коли виникла заборгованість, знаходилось у приватній власності.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що теплопостачання до багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , здійснюється від котельні по вул. Немирівське шосе, 26 ТЕЦ-1 КП ВМР «ВМТЕ» (а. с. 13 - 14).

24 жовтня 2019 року засіданням постійно діючої міжвідомчої комісії з питань від`єднання споживачів від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання Вінницької міської ради прийнято рішення про від`єднання від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 78).

Згідно з витягом з особових рахунків житлового фонду Комунального підприємства - обчислювального центру житлового-комунального господарства м. Вінниці ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстровані та проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 18)

З особового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_2 , видно, що станом на 31 січня 2020 року виникла заборгованість за послуги опалення місць загального користування за період з 30 листопада 2016 року по 31 жовтня 2019 року в розмірі 3416 грн 10 к.; 220 грн 30 к. - 3 проценти річних від просроченої суми заборгованості; 601 грн 79 к. - втрати від інфляції, а всього 4238 грн 19 к.

Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються законами України «Про теплопостачання», «;Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Тлумачення частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК України дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу).

У тексті Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу) неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: стаття 1, частина четверта статті 19, частина перша статті 25, пункти 6, 7, 8 частини першої статті 31).

Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень статті 10 цього Закону, а також прийняти рішення про незастосування положень частини п`ятої статті 10 цього Закону при розрахунках за житлово-комунальні послуги у відповідному будинку, будівлі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії.

Пунктом 18 Правил визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.

Згідно з пунктом 28 Правил споживачі, які відмовились від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення.

Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 затверджена Методика розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення (далі Методика), якою встановлений порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами (пункт 1.2. Методики).

Згідно з пунктом 2.1.4 Методики загальна кількість теплової енергії на опалення місць загального користування складається з двох показників, які підсумовуються між собою, а саме: з кількості теплової енергії на опалення кожного окремого приміщення місць загального користування та утрат теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними у підвалі або на горищі. При ненаданні послуги з опалення місць загального користування залишається друга частина формули, згідно якої здійснюється нарахування за втрати теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі. Тобто, якщо один з показників дорівнює нулю, то нарахована платня складається з другого показника.

Як передбачено шостим розділом «Посібника та доповнення до Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд…» КТМ 204 Україна 244-94, затвердженим Наказом Держбуду України від 30 лютого 2001 року № 82, втрати теплової енергії на ділянці мережі від межі розподілу до місця установки опалювальних приладів відноситься до втрат абонента (споживача). Тому співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716св17) та постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18-ц (провадження № 61-22793св19).

КП ВМР «ВМТЕ» у період з 30 листопада 2016 року по 31 жовтня 2019 рік включно надавало ОСОБА_1 і ОСОБА_2 послугу на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи індивідуального (автономного) та централізованого опалення, а тому вони повинні оплатити надані послуги.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України установлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже добросовісність виконання зобов`язання призюмується.

Якщо ж споживач не погоджується із якістю чи кількістю наданих послуг, то в силу приписів частини першої статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доведення відповідних обставин.

Проте, всупереч встановленим підпунктами 4, 5 частини третьої статті 2, статтей 12, 13 ЦПК України принципам змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції поклав на позивача обов`язок доводити те, що КП ВМР «ВМТЕ» належним чином виконувало свої зобов`язання з теплопостачання будинку відповідачок.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вона не є співвласницею горища та підвалу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначенні для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язанні брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.

Сама по собі довідка про те, що частина мансардного приміщення перебуває у приватній власності власника квартири № 5 цього будинку не свідчить про те, що решта місць загального користування не забезпечувались теплопостачанням і через них не були прокладені системи теплопостачання, витрати на утримання яких повинні нести усі співвласники будинку, в тому числі і відповідачки.

Щодо заяви ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про пропущення КП ВМР «ВМТЕ» строку позовної давності, то апеляційний суд виходить із такого.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 262 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини другої п`ятої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 звертались з такою заявою до суду першої інстанції під час розгляду справи.

Відповідно до частин першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга КП ВМР «ВМТЕ» підлягає задоволенню, то судовий збір в розмірі 3153 грн 00 к. за її подання та 2102 грн 00 к. за подання позовної заяви необхідно солідарно стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь позивача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове.

Позов задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» 4238 (чотири тисячі тридцять вісім) грн 19 к., з яких: 3416 (три тисячі чотириста шістнадцять) грн 10 к. - заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення; 220 (двісті двадцять) грн 30 к. - 3 проценти річних від простроченої суми заборгованості; 601 (шістсот одна) грн 79 к. - втрати від інфляції.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 5255 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн 00 к.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Позивач: Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго», 21021, місто Вінниця, вулиця 600-річчя, 13, .

Відповідачка: ОСОБА_1 , АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

(Повний текст судового рішення складено 02 березня 2021 року)

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета