Ухвала

30 червня 2021 року

м. Київ

справа № 757/72588/17-ц

провадження № 61-935св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І.М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року у складі судді Соколова О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про захист прав споживачів, стягнення депозитів, відсотків та штрафних санкцій.

Позов, із урахуванням уточнених позовних вимог, мотивований тим, що 21 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитні договори: № SАMDN7209534, на виконання умов якого позивачкою на рахунок № НОМЕР_1 внесено 15 000 доларів США, та № SАMDN9692, за яким на рахунок № НОМЕР_2 внесено 1 000 грн.

У 2014 році у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим та міста Севастополя рахунки позивачки заблоковано та припинено нарахуванням відсотків.

З метою отримання належних коштів та нарахованих по ним відсотків, ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відповідача із вимогами про розблокування рахунків.

16 листопада 2017 позивачка звернулась до банку із заявою про розірвання депозитних договорів та видачу суми вкладів і нарахованих по ним відсотків, проте станом на момент звернення до суду цю заяву банком не задоволено.

У зв`язку із наведеним, позивачка просила стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь:

- за договором № SАMDN7209534 від 21 серпня 2013 року - 19 532,87 доларів США та 1 236 944,55 грн, із яких: 15 000 доларів США - сума вкладу; 4 500,82 доларів США - не нараховані відсотки за період з 21 лютого 2014 року по 20 листопада 2017 року; 32,05 доларів США - не нараховані відсотки за період з 21 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року; 2 601,12 грн - 3 % річних за період з 21 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року; 1 234 343,43 грн - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року;

- за договором № SАMDN9692 від 21 серпня 2013 року - 5 624,86 грн, із яких: 1 000 грн - сума вкладу; 681,53 грн - не нараховані відсотки за період з 21 лютого 2014 року по 20 листопада 2017 року; 2,14 грн - не нараховані відсотки за період з 21 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року; 6,41 грн - 3 % річних за період з 21 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року; 3 934,78 грн - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 у національній валюті:

- за договором № SАMDN7209534 - 694 084,24 грн, із яких: сума вкладу - 15 000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 04 квітня 2018 року складає 394 800,00 грн; сума не нарахованих відсотків за період з 21 лютого 2014 року по 20 листопада 2017 року - 4 500,82 доларів США, що становить 118 461,58 грн; сума не нарахованих відсотків за період з 21 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року - 32,05 доларів США, що становить 843,55 грн; 3 % річних за період з 21 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року - 2 601,12 грн; та 177 377,99 грн пені;

- за договором № SАMDN9692 -1 690,08 грн, із яких: сума вкладу - 1 000 грн; сума не нарахованих відсотків за період з 21 лютого 2014 року по 20 листопада 2017 року - 683,53 грн; сума не нарахованих відсотків за період з 21 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року - 2,14 грн; 3 % річних за період з 21 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року - 6,41 грн; та 1 499,92 грн пені.

Також з відповідача стягнуто 697,27 грн судового збору.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог,водночас дійшов висновку, що розмір пені є завищеним відносно розміру заборгованості за основним боргом, а тому за договором № SАMDN7209534 зменшив розмір пені до 177 377,99 грн, а за договором № SАMDN9692 - до 1 499,92 грн відповідно.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року змінено, резолютивну частину рішення викладено у редакції постанови апеляційного суду.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», на користь ОСОБА_1 :

- за договором № SАMDN7209534 - вклад у сумі 15 000 доларів США, проценти за користування вкладом у розмірі 4 532,87 доларів США, 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 2 601,12 грн та 177 377,99 грн пені;

- за договором № SАMDN9692 - вклад у розмірі 1 000 грн, проценти за користування вкладом у розмірі 686,67 грн, 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 6,41 грн та 1 499,92 грн пені.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що строк по обом вкладам встановлено на 12 місяців - до 21 серпня 2014 року.

Після закінчення цього строку позивачка не зверталася із заявою про розірвання договорів, а банк не надсилав їй повідомлення про розірвання договорів та не виплатив суму вкладів і нараховані проценти за договорами після закінчення строку дії договорів. Відтак договори вважаються продовженими ще на такий же строк, тобто до 22 серпня 2015 року, надалі до 22 серпня 2016 року, надалі до 22 серпня 2017 року, і в останнє - до 22 серпня 2018 року.

Відповідно до умов договорів позивачка мала право на отримання процентів по вкладам до 24 серпня 2017 року, які нараховуються на суму вкладу про процентній ставці для вкладів даного найменування і строку, діючій в банку на день закінчення попереднього строку вкладу.

Згідно із довідкою, наданої відповідачем, у АТ КБ «Приватбанк» за банківським вкладом «стандарт» (валюта долар США) на час закінчення попереднього строку вкладу діяли наступні ставки: на 21 серпня 2014 року - 11 %; на 22 серпня 2015 - 12,5 %; на 23 серпня 2016 - 6 %, а за банківським вкладом «стандарт» (валюта гривня) на час закінчення попереднього строку вкладу діяли наступні ставки: на 21 серпня 2014 - 22 %; на 22 серпня 2015 - 24 %; на 23 серпня 2016 - 16 %.

Відтак за умовами договору позивачка мала право на отримання процентів за вкладом у доларах США з 21 лютого 2014 року (позовні вимоги заявлені про стягнення процентів з 21 лютого 2014 року) по 21 серпня 2014 року (дата закінчення договору) у розмірі 8 % від суми вкладу, що складає 598,36 доларів США (15 000 х 8 % : 365 х 182 дні); за період з 22 серпня 2014 року по 22 серпня 2015 року - у розмірі 11 % від суми вкладу, що становить 1 654,52 доларів США (15 000 х 11 % : 365 х 366 дні); за період з 23 серпня 2015 року по 23 серпня 2016 року - у розмірі 12,5 % від суми вкладу, що становить 1 880,12 доларів США (15 000 х 12,5 % : 366 х 367 дні); за період з 24 серпня 2016 року по 24 серпня 2017 року - у розмірі 6 % від суми вкладу, що становить 902,46 доларів США (15 000 х 6 % : 365 х 366 дні), а разом - 5 035,46 доларів США.

За умовами договору позивачка мала право на отримання процентів за гривневим вкладом з 21 лютого 2014 року (позовні вимоги заявлені про стягнення процентів з 21 лютого 2014 року) по 21 серпня 2014 року (дата закінчення договору) у розмірі 18 % від суми вкладу, що складає 89,75 грн (1 000 х 18 % : 365 х 182 дні); за період з 22 серпня 2014 року по 22 серпня 2015 року - у розмірі 24 % від суми вкладу, що становить 240,66 грн (1 000 х 24 % : 365 х 366 дні); за період з 23 серпня 2015 року по 23 серпня 2016 року - у розмірі 23 % від суми вкладу, що становить 230,62 грн (1 000 х 23 % : 366 х 367 дні); за період з 24 серпня 2016 року по 24 серпня 2017 року - у розмірі 16 % від суми вкладу, що становить 160,43 грн (1 000 х 16 % : 365 х 366 дні), а разом - 721,46 грн.

За період з 25 серпня 2017 року по 16 листопада 2017 року (дата отримання банком заяви про розірвання договорів) відповідно до пункту 11 договору позивачка має право на отримання процентів за користування вкладами у розмірі 1 % (вклад «на вимогу»). Сума таких процентів за доларовим вкладом складає 34,52 доларів США (15 000 х 1 % : 365 х 84 дні); а за гривневим вкладом - 2,30 грн (1 000 х 1 % : 365 х 84 дні).

За період від дня розірвання договорів, а саме з 17 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року (відповідно до позовних вимог) позивачка має право на отримання процентів за користування її грошовими коштами відповідно до частини другої статті 1070 ЦК України у розмірі відповідно по вкладу у доларах США - 33,70 доларів США (15 000 х 1 % : 365 х 82 дні); за гривневим вкладом - 2,25 грн (1 000 х 1 % : 365 х 82 дні) .

Разом з тим, за умовами депозитного договору вкладник має право на отримання вкладу у тій валюті, у якій внесено вклад, а також на отримання процентів у валюті вкладу, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення еквіваленту заборгованості у національній валюті є помилковим.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу із суду першої інстанції, зупинено виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

У січні 2019 року копії зазначеної ухвали та касаційної скарги разом з доданими до неї матеріалами надіслано ОСОБА_1 .

У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийнято внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Щодо стягнення відсотків

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що, з письмовою заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу позивач звернувся 17 жовтня 2017 року, а тому договір слід вважати розірваним з 19 жовтня 2017 року.

Відповідно до Протоколу Комітету управління активами і пасивами від 25 квітня 2017 року встановлено відсоткову ставку «до запитання» у розмірі 0,01 % річних з 04 травня 2017 року.

Отже, за договором № SАMDN7209534 підлягали стягненню відсотки, виходячи із такого розрахунку:

- за період з 21 лютого 2014 року по 19 жовтня 2017 року - за відсотковою ставкою 8 % річних (15 000,00 х 8 % / 366 х 1 338 = 4 386,88 доларів США);

- за період з 20 жовтня 2017 року по 06 лютого 2018 року - за відсотковою ставкою 0,01 % річних (15 000,00 х 0,01 % / 366 х 109 = 0,44 доларів США).

За договором № SАMDN9692 підлягали стягненню відсотки, виходячи із такого розрахунку:

- за період з 21 лютого 2014 року по 19 жовтня 2017 року - за відсотковою ставкою 18 % річних (1 000,00 х 18 % / 366 х 1 338 = 658,03 грн);

- за період з 20 жовтня 2017 року по 06 лютого 2018 року - за відсотковою ставкою 0,01 % річних (1 000,00 х 0,01 % / 366 х 109 = 0,02 грн).

Щодо стягнення 3 % річних

Також на думку відповідача незрозумілою є підстава стягнення з нього 3 % річних: якщо позивач просить стягнути відсотки з дати оформлення договорів по дату звернення до суду із позовом, то немає підстав для нарахування 3 % річних за статтею 625 ЦК України. Якщо ж позивач вважає підставою для нарахування процентів частину п`яту статті 1061 ЦК України, то це звичайне нарахування процентів за договором, тобто виконання зобов`язання.

Щодо стягнення неустойки (пені) за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»

При здійсненні розрахунку пені відповідач просить застосувати формулу, наведену у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц, а також зазначає, що згідно із постановою Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс17 пеня має обчислюватися та стягуватися виключно у національній валюті України - гривні.

Відповідно, за договором № SАMDN7209534, за яким процента ставка становить 8 % річних, а сума грошового зобов`язання - 15 000,00 доларів США, що еквівалентно 417 900,00 грн, вартість послуги за один день становить 0,02191780 % від суми вкладу (8 / 365), а отже 3 % вартості послуги за 78 днів (період з 21 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року) становить 214,33 грн (0,02191780 % х 3 % х 417 900,00 грн х 78 днів).

За договором № SАMDN9692, за яким процентна ставка становить 18 % річних, а сума грошового зобов`язання - 1 000,00 грн, вартість послуги за один день становить 0,04931506 % від суми вкладу (18 / 365), а отже 3 % вартості послуги за 78 днів (період з 21 листопада 2017 року по 06 лютого 2018 року) становить 1,15 грн (0,04931506 % х 3 % х 1 000,00 грн х 78 днів).

Відзив на касаційну скаргу від позивачки не надходив.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як зазначено вище, у касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить Верховний Суд, у тому числі, при здійсненні розрахунку пені за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» застосувати принцип обчислення розміру пені, викладений у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц (провадження № 61-5543св18) із урахуванням ухвали цього ж Суду про виправлення описок та арифметичних помилок від 31 липня 2018 року.

З огляду на наведене слід зазначити, що ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 320/5115/17(провадження № 61-38234св18) за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів, трьох процентів річних та неустойки (пені) за договорами банківських вкладів за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року.

Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначила, що у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 6-64цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з банку пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», обґрунтувавши цей висновок тим, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунка сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Отже, за змістом наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду вартість послуги, на яку нараховується пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення, співпадає з розміром утримуваних банком коштів (у контексті вирішуваної справи - сума неповернутого банківського вкладу з нарахованими на нього відсотками, який після закінчення строку дії відповідного договору трансформувався у банківський рахунок).

Колегія суддів Касаційного цивільного суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вказує на те, що наведений вище висновок не ґрунтується на положеннях частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та не відповідає вищенаведеним нормам Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Водночас, як наголошено в ухвалі Верховного Суду від 19 серпня 2020 року про передачу справи № 320/5115/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, на розгляді в судах різних судових інстанцій перебувають понад п`ятсот справ з таких правовідносин, при цьому значна кількість таких справ перебувала на розгляді Верховного Суду і різні судові колегії якого ухвалювали різні за змістом судові рішення.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 31 липня 2018 року про виправлення описки у справі № 759/13827/15-ц (провадження № 61-5543св18) наведено принцип обчислення розміру пені відповідно до положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». В цій постанові Верховний Суд зазначив, що за змістом наведеної частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 470/493/17 (провадження № 61-12724св18) при вирішенні спору щодо стягнення пені внаслідок неналежного виконання банком умов договору банківського рахунка виходив з положень Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, Верховний Суд зауважив, що чинним законодавством передбачено правовий механізм та вид відповідальності у разі порушень прав контрагента за договором банківського рахунка, проте суди не з`ясували правової природи укладеного між сторонами договору та умов, які становлять його зміст, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про необхідність застосування приписів пункту 5 частини першої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Застосування цієї норми закону можливе при вирішенні подібного спору за умови укладення між сторонами договору банківського вкладу, а не договору банківського рахунка.

У цілому ряді судових рішень Верховного Суду, ухвалених після постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 6-64цс19) суд вирішував позовні вимоги про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» із суми банківського вкладу з посиланням на правові висновки щодо застосування до спірних правовідносин як наведеної правової норми, так і частини третьої статті 551 ЦК України, викладені у згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду, від яких вважає за необхідне відступити Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який переглядає цю справу. Такі посилання містяться, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 757/49408/18-ц (провадження № 61-13488св19), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 758/10471/15-ц (провадження № 61-18955св19).

Тому колегія суддів Верховного Суду виходить із того, що існує очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у спорах про повернення грошових коштів, розміщених за договорами банківського вкладу та банківського рахунка, щодо нарахування пені за несвоєчасне повернення цих грошових коштів вкладнику (клієнту).

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року прийнято до розгляду справу № 320/5115/17.

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Судові рішення у справі, які є предметом перегляду, та судове рішення, яке передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах, оскільки спір стосується вирішення питання, у тому числі, про наявність підстав для стягнення з банку пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі № 757/72588/17-ц до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 320/5115/17.

Керуючись статтями 252, 253, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення депозитів, відсотків та штрафних санкцій зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 320/5115/17.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук