печерський районний суд міста києва
Печерський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Бусик О.Л.
при секретарі судових засідань -Шевчук А.В.
учасники справи:
відповідач - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна, -
У березні 2021 позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про те, що 19 жовтня 1991 року сторони уклали шлюб, який 11 лютого 2015 року рішенням Печерського районного суду м. Києва розірваний.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017року у цивільній справі №372/4514/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнано будинок та земельну ділянку з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також автомобіль БМВ марки Х5 2011 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю. Відповідно до цього рішення суду вищевказане майно визнано спільною сумісною власністю подружжя та здійснено поділ спільного майна у рівних частинах, тобто по Ѕ частини.

Вказане судове рішення набрало законної сили 03 березня 2017 року.

Позивач указує, що з 2014 року вони з відповідачем не проживали однією сім`єю. Згідно з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року позивач є співвласником 1/2 частки будинку та земельної ділянки, однак відповідач з моменту розірвання шлюбу по теперішній час не бере жодної участі в утриманні майна, яке є у їх спільній власності, вартість всіх житлово-комунальних послуг сплачує позивач, у тому числі у 2018 році, що підтверджується квитанціями та іншими розрахунковими документами за 2018 рік.

Крім того, 29 грудня 2020 року Київським апеляційним судом ухвалено рішення у справі №372/3164/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна за 2015 рік, за яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, та стягнуто з ОСОБА_2 витрати на утримання та збереження спільного майна.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача Ѕ частину витрат на утримання спільного майна в сумі 27471,53 грн за період з січня 2018 року до грудня 2018 року. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в сумі 908 грн та 7000 грн витрат на професійну правову допомогу.

Ухвалою суду від 08 квітня 2021 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

08 липня 2021 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутністю позивача.

Відзиву, заяв або клопотань від відповідача не надходило.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явились в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подали. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Суд установив 19 жовтня 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, про що зроблено актовий запис №582, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 19 жовтня 1991 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року у цивільній справі №372/4514/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнано домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також автомобіль БМВ марки Х5 2011 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю.

Відповідно до рішення суду вищевказане майно визнано спільною сумісною власністю подружжя та здійснено поділ спільного майна у рівних частинах, тобто по 1/2 частині.

Рішення суду набрало законної сили 03 березня 2017 року.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не здійснювала оплату житлово-комунальних послуг з утримання спільного майна, ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва про стягнення витрат на утримання спільного майна за 2015 рік.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на утримання та збереження спільного майна в розмірі 14 579,50 коп. та судові витрати в розмірі 5824,64 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на телекомунікаційні послуги в сумі 1280 грн - відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ЦК України ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Таким чином, сторони в силу вимог статей 322,360 ЦК України зобов`язані утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 2) ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Як вбачається зі змісту рішення Київського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року

жилий будинок та земельна ділянка з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 були набуті сторонами у спільну сумісну власність у період шлюбу.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року право власності на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки було визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, яке було набуто ними у спільну власність протягом 2004 - 2006 років.

Звертаючись до суду із позовом позивач ОСОБА_1 посилався на те, що ним у 2018 році було сплачено: за газопостачання 14900 грн за березень 2018 року; 20096 грн за квітень, 5195,02 грн за жовтень-грудень, а всього - 40191,02 грн.

За послуги з охорони будинку у 2018 року позивач витратив: 900 грн за січень; 1125 грн - за лютий; 1125 грн - за березень; 1125 грн - за квітень; 1125 грн - за травень; 1125 грн - за червень; 1125 грн - за липень; 1125 грн - за липень; 1125 грн - за серпень; 1425 грн - за вересень; 1125 грн - за вересень; 1125 грн - за жовтень; 1710 грн - за листопад; 1125 грн - за грудень. Всього - 14160 грн.

Всього на утримання належного сторонам спільного майна, позивачем було сплачено у 2018 році 54351,02 грн (40191,02 грн + 14160 грн), що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій.

Таким чином, позивач належними доказами підтвердив факт того, що він поніс витрати на утримання спільного майна.

Відповідно до ст. 322 ЦК України на власника покладено тягар утримання свого майна: власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому згідно з чч. ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Отже, відповідач, відповідно до вимог ст. 360 ЦК України, як співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тому має компенсувати позивачу сплачену ним 1/2 частину вартості вказаних комунальних послуг (газопостачання) та послуг з охорони будинку.

Ураховуючи те, що позивач та відповідач в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язані утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна слід дійти висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, вимога про стягнення оплати за телекомунікаційні послуги у сумі 592,04 грн задоволенню не підлягають, оскільки така послуга використовувалася особисто позивачем в міру потреби в ній, при цьому позивачем не надано доказів, що отримання телекомунікаційних послуг було необхідним для утримання будинку. Отже, оскільки позивачем не доведено, що витрати в цій частині пов`язані із утриманням спільного майна, тому вони не можуть бути покладеними на відповідача.

Ураховуючи викладене, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню половина від суми здійснених ним платежів в частині оплати послуг на управління, утримання та збереження спільного майна, зокрема за послуги газопостачання та охорони будинку в розмірі 27175,51 грн (54351,02 грн : 2).

Ураховуючи вищевикладене, дійти висновку про часткову обґрунтованість доводів позовної заяви та наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на утримання та збереження спільного майна в розмірі 27175,51 грн.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача;2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з вимогами чч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати, в розмірі 95,8% від суми понесених судових витрат.

Ураховуючи, що при поданні позову позивачем було сплачено 908 грн судового збору, та понесено витрати на надання правової допомоги в сумі 7000 грн. (підтверджується договором про надання правової допомоги від 14 травня 2020 року, рахунком на оплату від 22 лютого 2021 року та квитанцією від 25 лютого 2021 року про сплату за правову допомогу 7000 грн.), то сума судових витрат, що підлягають відшкодуванню позивачу, становить: 7908 грн. х 95,8% = 7575,86 грн.

Керуючись ст. ст. ст. 12, 13, 19, 81, 137, 141, 263-265, 267, 273, 274, 280, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 360, 526, 530, 544 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на утримання та збереження спільного майна в розмірі 27175 (двадцять сім тисяч сто сімдесят п`ять) гривень 51 копійка та судові витрати в розмірі 7575 (сім тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) гривен 86 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач - ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повний текст судового рішення складено 14 липня 2021 року.

Суддя О. Л. Бусик