Справа № 486/1354/20
Провадження № 2/486/107/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарях Деменко К.Л., Шевченко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», третя особа Головне управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області, про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди,

учасники справи: позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 , третя особа Головне управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет» (далі - ТОВ «АТБ-маркет»), третя особа Арбузинське міжрайонне управління ГУ Держпродспоживслужби в Миколаївській області м. Южноукраїнськ, про захист прав споживачів, в якій просять визнати незаконними дії відповідача, вчинені відносно позивачів 24 серпня 2020 року в магазині роздрібного продажу продовольчих товарів, який належить відповідачу та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 щодо відмови працівників відповідача здійснити належне їх обслуговування на касі магазину, обумовлюючи це відсутністю у них одягнутого засобу індивідуального захисту; зобов`язати відповідача в подальшому не чинити перешкоди позивачам у правах вільного доступу до товарів, які реалізуються відповідачем в належних йому магазинах, обумовлюючи це відсутністю позивачів одягнутого засобу індивідуального захисту; стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів по 15000 грн. моральної шкоди.

Свою позицію позивачі обґрунтовують тим, що 24 серпня 2020 року з метою задоволення своїх споживчих потреб, а саме, з метою придбання продовольчих товарів, звернулися до супермаркету АТБ за адресою: пр. Незалежності, 7 в м. Южноукраїнську Миколаївської області. Обрали потрібні їм товари та пішли до каси обслуговування для проведення розрахунку за обрані товари. Касир, який веде обслуговування споживачів за касою, пред`явив вимогу щодо одягнення позивачами респіраторної маски, вони відмовились. Після чого касир відмовив позивачам в проведенні розрахунку. Також відмовила і адміністрація магазину в торговельному обслуговуванні, обґрунтовуючи відмову тим, що вони в даному випадку дотримуються карантинних обмежень, які встановлені постановою КМУ №641 від 22 липня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Вважають, що відповідач, відмовляючи позивачам в належному обслуговуванні, порушує їх права як споживачів, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», а саме, дискримінує позивачів за ознаками наявності у них засобів індивідуального захисту, що призводить позивачів в положення гірше, ніж те, яке для них передбачене діючим законодавством України та порушує права позивачів на вільний вибір продукції та вільний вибір продавця товару. Також, маючи в асортименті товарів, які реалізує захисні одноразові маски, відповідач свідомо створює для позивачів умови, в яких останні вимушені придбавати у відповідача одноразові захисні маски, які їм не потрібні. Відповідач не є уповноваженим органом, який зобов`язаний вчиняти дії на забезпечення дотримання населенням постанови КМУ№641 від 22 липня 2020 року та проводити контроль за її дотриманням. Законодавчі акти (закони), які встановлюють права споживача, мають вищу юридичну силу, ніж акти КМУ. На їх думку, відповідач порушує конституційні права позивачів у рівності перед законом та у своїй гідності, недискримінації та повагу до своєї гідності. Вказані незаконні дії відповідача призводять до моральних переживань позивачів, які змушені звертатися до суду за захистом своїх прав, що відриває їх від нормального життєвого ритму та призводить до втрати часу і оцінюють моральні страждання у 15000 грн. кожен.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 вересня 2020 року позовну заяву було залишено без руху.

25 вересня 2020 року ухвалою суду провадження у справі було відкрито, незважаючи на те, що усунені недоліки не були усунуті, оскільки недоліки позовної заяви не перешкоджали відкриттю провадження у справі.

Ухвалою суду від 11 листопада 2020 року третю особу Арбузинське міжрайонне управління ГУ Держпродспоживслужби в Миколаївській області м. Южноукраїнськ було замінено на Головне управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області.

13 жовтня 2020 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що доданий позивачами відеозапис не підтверджує ті обставини, на які посилається позивач, а фіксує лише ту обставину, що позивачі перебували в магазині без вдягнутих засобів індивідуального захисту, що є адміністративним правопорушенням, передбаченим ст. 44-3 КУпАП та на нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за вказаною статтею. Чинним нормативно-правовим актом були обмежені права всіх осіб незалежно від того, споживачі вони, чи ні на перебування у громадських будинках і спорудах без захисних масок. Тому права позивачів заради суспільного блага з урахуванням справедливого балансу інтересів можуть бути обмежені. ТОВ «АТБ-маркет» вважає, що права та не раціональні інтереси двох споживачів не можуть бути ціннішими, ніж життя та здоров`я інших відвідувачів магазину та співробітників відповідача та не можуть бути характеризовані як дискримінація. Тому посилання позивачів на норми Закону України «Про засади запобігання протидії дискримінації в Україні» є недоречними. Щодо моральної шкоди, з відео вбачається, що позивач у гарному настрої, посміхається та заважає працювати співробітникам магазину. Моральних страждань не вбачається. Просить відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивачі позов підтримали.

Позивач ОСОБА_1 до викладеного у позові додав, що споживачі пересуваються магазином тривалий час без вдягнутої захисної маски і лише на касі їх обмежують. Відповідач здійснює продаж масок, тому вбачається конфлікт інтересів, оскільки останній має природний мотив збільшення прибутку за рахунок проданих масок. Представник відповідача, виходячи з відзиву, не заперечує обставини, викладені у позові, тому обставини доказуванню не підлягають. Відповідно до статей 334 та 699 ЦК України власником товару споживач стає з моменту, коли взяв товар з полиці і відповідач не може відмовити споживачу у здійсненні розрахунку. Наявність моральної школи не залежить від настрою особи, якій вона була заподіяна. Споживач зазнає моральних страждань у вигляді розпачу та обурення.

Позивач ОСОБА_2 додав, що відповідачем було порушено 12 статей Конституції України, надаючи перевагу тим, хто в захисних масках, перед тими, хто без таких масок.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні в режимі відеконференції поза межами приміщення суду до викладеного у відзиві додав, що права споживачів не є абсолютними і були обмежені п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України №641 від 22 липня 2020 року. Права двох споживачів - позивачів, не є важливішими за права інших осіб. Заперечує, що позивачам була заподіяна моральна шкода діями відповідача, оскільки на відео позивачі перебувають в гарному настрої, тому страждань у позивачів немає. Погодився з тим, що позивачам не були продані товари 24 серпня 2020 року, як особам, у яких не були вдягнуті захисні маски, не заперечував, що відповідач здійснює продаж захисних масок.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив заяву з проханням розглядати справу без їх участі.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази в межах заявлених вимог та заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з листа Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції №8611/71-2020 відносно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.44-3 КУАП за порушення правил карантину, а саме, перебування у приміщенні супермаркету АТБ без засобів індивідуального захисту, як передбачено постановою Кабінету Міністрів України №641 від 22 липня 2020 року /а.с.50/. Дані обставини сторонами не заперечувалися.

Позивачі посилаються на те, що їм незаконно було відмовлено в укладенні договору купівлі-продажу через недотримання правил зовнішнього вигляду.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (частина перша статті 691 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 41-42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №331/5054/15-ц зроблено висновок, що «відповідно до частин першої і третьої статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Отже, у законодавстві України щодо регулювання договору роздрібної купівлі-продажу встановлений пріоритет ЦК України перед актами законодавства про захист прав споживачів (див. постанову Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2159/15-ц)».

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2159/15-ц (провадження № 61-28712св18) зроблено висновок по застосуванню частини третьої статті 698 ЦК України та вказано, що «законодавець встановив пріоритет ЦК України в регулюванні договору роздрібної купівлі-продажу; у випадку відсутності регулювання на рівні ЦК України застосовується законодавство про захист прав споживачів».

За договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (частини перша - третя статті 698 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм дозволяє стверджувати, що по своїй юридичній суті договір купівлі-продажу є імперативно оплатним. Сторони договору купівлі-продажу можуть домовитися про ціну або про спосіб її визначення, або ж буде застосовуватися механізм передбачений статтею 632 ЦК України.

За встановлених обставин справи, відсутні підстави стверджувати, що позивачі та відповідач досягли згоди про укладення договору купівлі-продажу.

Згідно з частинами першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Частиною 5 цієї статті визначено, що Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Відповідно до ч.4 ст.4 ЦК України актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Посилаючись на рішення Франківського районного суду м.Львова, позивачі не звернули увагу на висновок суду, що актами цивільного законодавства не встановлено обмежень в обслуговуванні споживачів, які знаходяться в шоломі чи іншому головному уборі.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України №641 від 22 липня 2020 року встановлено правила перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті для усіх без виключення осіб із застосуванням засобів індивідуального захисту.

Таким чином, підсумовуючи викладене, враховуючи безвибірковість та обов`язковість встановлених правил, суд дійшов висновку про відсутність дискримінації позивачів як споживачів при відмові укласти договір купівлі-продажу через недотримання ними вимог, встановлених підзаконним нормативно-правовим актом.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

Окрім того, суд враховує позицію Верховного Суду стосовно належного здійснення своїх прав та обов`язків, а саме, викладену у постанові № 754/5841/17.

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати; враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачі використовуючи різноманітність цивільного законодавства, наявність власних цивільних прав, вочевидь зловживаючи ними, вимагали до себе привілейованого становища порівняно з іншими особами, що зобов`язані виконувати і виконували положення законодавства.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Позивачі просять стягнути на свою користь моральну шкоду в сумі по 15000 грн. кожному, обґрунтовуючи вказану вимогу тим, що дії відповідача викликали обурення та змусили звернутися до суду, що порушило звичайний ритм життя. Разом з тим, суд вважає необхідним зазначити, що звернення до суду є правом учасника цивільних правовідносин, яке використовується ним на власний розсуд.

Презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки, а така презумпція має визначатися лише законом. Тому діє ст. 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування. Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої)

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов (постанова Верховного Суду №752/2345/16-ц від 20 березня 2019 року).

Приписами процесуального законодавства визначено дві форми подання до суду письмових доказів: в паперовій формі (в оригіналі або в належним чином засвідченій копії) або в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи через Електронний кабінет.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, позивачі передчасно не надіслали учасникам справи копій наданого відеозапису.

Відповідно до ч.9 ст.83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відеозапис, надісланий позивачами на адресу суду 12 жовтня 2020 року, поданий з порушенням вимог ЦПК України, як і посилання в позові на електронні докази.

Разом з тим, представник відповідача не заперечував проти обставин, викладених у позові, про що зазначив у відзиві та пояснив в судовому засіданні.

Враховуючи те, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження належними та допустимими доказами факт порушення прав та законних інтересів позивачів та не доведено протиправність дій відповідача, таким чином відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання дій протиправними та зобов`язання не вчиняти такі дії. Оскільки відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою, то відповідно у разі відмови у задоволенню вимоги про визнання дій відповідача такими, що не відповідають вимогам закону, не підлягає задоволенню і вимога про стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повністю відмовити в позові до товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», третя особа Головне управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області, про визнання незаконними дій відповідача, зобов`язання в подальшому не чинити перешкоди у вільному доступі до товарів та відшкодування моральної шкоди.

Повне ім`я позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Южноукраїнськ Миколаївської області, проживає за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Повне ім`я позивача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м.Луганськ, проживає за адресою АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне найменування відповідача: товариство з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», 49101, пр. А. Поля, б.40, м. Дніпро, .

Повне найменування третьої особи: Головне управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області, 54003, пр. Центральний, б.288, м. Миколаїв, .

Повне рішення буде складено протягом п`яти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова

______________

Повне рішення складено 09 березня 2021 року.