Провадження № 22-ц/801/227/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 рокуСправа № 127/27907/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання: Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Державний реєстратор комунального підприємства «Агенство реєстраційних послуг» Козловський Микола Сергійович,

треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Оверковським Костянтином Володимировичем на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року, ухвалене в складі судді Романюк Л.Ф., в залі суду,

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Державного реєстратора комунального підприємства «Агенство реєстраційних послуг» Козловського Миколи Сергійовича, за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання дій протиправними та скасування державної реєстрації.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 15.02.2008 між ОСОБА_2 та Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», був укладений кредитний договір №057/38-198 від 15.02.2008 за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику ОСОБА_2 кредит в розмірі 75 000 доларів США. За користування кредитом була встановлена процентна ставка 13,5 % річних, термін повернення кредиту 14.02.2023.

З метою забезпечення виконання зобов`язань по вищевказаному кредитному договору було укладено договір іпотеки від 15.02.2008, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. реєстровий №549. За умовами вказаного договору було передано в іпотеку квартиру площею 63,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Дана квартира належить позивачу та третім особам на стороні позивача на праві спільної сумісної власності на підставі: свідоцтва про право на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 28.10.1993 згідно рішення від 28.10.1993 року №790, яке зареєстровано КП «ВООБТІ» 19.12.1993 за реєстровим №1504/11883, записаного в реєстрову книгу №187.

Від невідомих осіб, які представились працівниками АТ «Укрсоцбанк» позивачці стало відомо, що квартиру було перереєстровано за борги по кредиту на АТ «Укрсоцбанк».

Згідно з довідкою №184029200 від 08.10.2019 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 20.07.2019 о 16:12 год. державним реєстратором Козловським Миколою Сергійовичем КП «Агенство реєстраційних послуг» було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за новим власником, а саме АТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №47927632 від 24.07.2019.

Позивач вважає такі дії державного реєстратора протиправними та незаконними, оскільки: згідно з п.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення коштів в іноземній валюті», протягом дії цього закону, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно: загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Оскільки предмет іпотеки забезпечує виконання кредитного договору в іноземній валюті, а саме доларах США, предмет іпотеки, а саме квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу 63,5 кв. м, яка є єдиним місцем проживання, тому проводити відчуження неможливо.

Таким чином, відповідачі здійснили відчуження майна позивача без його згоди, тобто без його волі, що є незаконним під час дії вказаного вище закону.

На підставі наведеного та з урахуванням поданої 28.01.2020 заяви про збільшення позовних вимог, позивач просила:

- визнати дії державного реєстратора Козловського Миколи Сергійовича КП «Агентство реєстраційних послуг», Вінницька обл., щодо державної реєстрації права власності за номером запису 32530744 на квартиру, що за адресою: АДРЕСА_1 за новим власником, а саме за АТ «Укрсоцбанк». - протиправними та скасувати рішення державного реєстратора Козловського Микола Сергійовича КП «Агентство реєстраційних послу Вінницька обл., , про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47927632 від 24.07.2019;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №32530744 від 20.07.2019 року, який був вчинений державним реєстратором Козловським Миколою Сергійовичем КП «Агентство реєстраційних послуг», Вінницька область».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Державного реєстратора комунального підприємства «Агенство реєстраційних послуг» Козловського Миколи Сергійовича за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання дій протиправними та скасування державної реєстрації відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.10.2019 у цивільній справі №127/27907/19-ц, якою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить АТ «Укрсоцбанк».

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи вищевказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді даної справи судом встановлено, що оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності була проведена. Іпотекодержатель АТ «Укрсоцбанк» виконав свій обов`язок, передбачений як Законом України «Про іпотеку», так і "Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, щодо надсилання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та реєстрації права власності на предмет іпотеки після завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності.

Зокрема, у вказаному рішенні зазначено, що судом не встановлено та не підтверджується матеріалами справи, що повноваження державного реєстратора комунального підприємства «Агенство реєстраційних послуг» Козловського Миколи Сергійовича на момент вчинення оскаржуваних реєстраційних дій не розповсюджувались на публічні послуги з державної реєстрації в межах м. Вінниці та оскаржуване рішення останнім було прийнято поза межами адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширювались його повноваження.

Також суд вважає необгрунтованими твердження позивача про те, що реєстраційні дії вчинені з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вказаний закон застосовується до примусового стягнення (відчужене без згоди власника), а в даному випадку, сторони погодили досудове врегулювання спору шляхом передачі Банку права власності на предмет іпотеки, тобто згода надана у відповідному застереженні в іпотечному договорі, згоду на яке надано майновими поручителями шляхом підписання такого договору (стаття 4 іпотечного договору від 15.02.2008 №050/1-166).

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів протиправності дій відповідачів. Крім цього, у судовому засіданні встановлено правомірність дій ПАТ «Укрсоцбанк» щодо захисту своїх цивільних прав, оскільки боржником не виконані умови кредитного договору, що призвело до порушення прав банку. Також, в ході перевірки доводів позивача та заперечень відповідача проти позовних вимог, встановлено відсутність підстав застосування норм ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки примусового стягнення не відбулось.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, вважаючи його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано правові позиції щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стосовно іпотечного застереження в договорі іпотеки, оскільки дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке є забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення. При цьому, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також у апеляційній скарзі зазначено, що у договорі іпотеки від 15.02.2008, посвідченого приватним нотаріусом ВМНО Майструком В.І. за реєстровим №549 відсутнє застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Разом з тим, суд першої інстанції не приділив належної уваги щодо обов`язкового повідомлення іпотекодавців стосовно звернення стягнення. Так, позивачу та третім особам, які є співвласниками нерухомого майна - квартири, що передана в іпотеку, тобто які є майновими поручителями, не вручено повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, обов`язок направлення якого передбачений ст. 35 ЗУ «Про іпотеку».

Крім того, іпотекодавців не було ознайомлено із оцінкою предмету іпотеки, а фактично квартиру реалізовано за ціною, яку визначив банк самостійно, що свідчить про порушення процедури реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» предмету іпотеки. Оцінка була проведена після переходу права власності, а тим більше і попередніх дій щодо звернення стягнення на іпотеку, що суперечить ЗУ «Про іпотеку», а наданий висновок про оцінку майна від 22.07.2019 є сумнівним, тому його слід оцінювати критично та виключити з числа належних та допустимих доказів.

При реєстрації права власності за АТ «Альфа Банк» предмету іпотеки порушені житлові права дітей, які як і позивач не мають іншого місця проживання.

В порушення частини третьої статті 13 ЦК України, позивач, зловживаючи своїм правом, заздалегідь знаючи про те, що у нього пропущено строк позовної давності за кредитним договором, діючи недобросовісно, подав документи щодо проведення позасудового стягнення на предмет іпотеки.

На апеляційну скаргу подано відзив представником АТ «Альфа Банк», у якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а апеляційна скарга і позовна заява безпідставні та такі, що не підлягають задоволенню.

Відзив на апеляційну скаргу від іншого відповідача та третіх осіб впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Оверковський Костянтин Володимирович апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник АТ «Альфа Банк» - адвокат Михніцький Геннадій Юльянович, який приймав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Державний реєстратор комунального підприємства «Агенство реєстраційних послуг» Козловський Микола Сергійович в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, при цьому надали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, а також зазначили про те, що апеляційну скаргу підтримують.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.02.2008 між ОСОБА_2 та Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», був укладений кредитний договір №057/38-198 від 15.02.2008 за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику ОСОБА_2 кредит в розмірі 75 000 доларів США. За користування кредитом була встановлена процентна ставка 13,5 % річних, термін повернення кредиту 14.02.2023.

З метою забезпечення виконання зобов`язань по вищевказаному кредитному договору було укладено договір іпотеки від 15.02.2008, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. реєстровий №549. За умовами вказаного договору було передано в іпотеку квартиру площею 63,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Дана квартира належить: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі: свідоцтва про право на житло виданого виконкомом Вінницької міської ради 28.10.1993 року згідно рішення від 28.10.1993 №790, яке зареєстровано КП «ВООБТІ» 19.12.1993 за реєстровим №1504/11883, записаного в реєстрову книгу №187 (а.с. 10).

Відповідно до довідки №184029200 від 08.10.2019 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 20.07.2019 о 16:12 год. державний реєстратор Козловський Микола Сергійович КП «Агенство реєстраційних послуг» здійснив державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за новим власником, а саме АТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №47927632 від 24.07.2019 (а.с. 6-7).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2018 залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 15.05.2019 в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення всієї суми заборгованості (в тому числі достроково) за кредитним договором №057/38 198 від 15.02.2008 було відмовлено з мотивів пропуску строку позовної давності (Т. 1 а.с. 246 - 248, Т 2 а.с. 1-3).

АТ «Укрсоцбанк» 14.06.2019 направив повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням на адресу: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . У повідомленні зазначено, що прострочена заборгованість за кредитним договором №057/38-198 від 15.02.2008 станом на 14.06.2019 складає 185 905,10 дол. США. Цим повідомленням ПАТ "Укрсоцбанк" вимагає сплатити борг за вказаним вище кредитним договором. В порядку ст.ст. 35, 36 ЗУ "Про іпотеку" позивача та третіх осіб попереджено, що у разі невиконання цієї вимоги протягом 30-ти днів, АТ «Укрсоцбанк» розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Окрім того, майнові поручителі та боржник за основним зобов`язанням були повідомлені, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», кредитором буде прощено (анульовано) залишок непогашеної заборгованості за кредитом (т. 1 а.с. 174 - 186).

Направлені вимоги повідомлення були повернуті «за закінченням встановленого строку зберігання» та відмовою боржника від отримання.

Відповідно до вищевказаного повідомлення, станом на 14.06.2019 загальна сума заборгованості за кредитом становить 185 905,10 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 14.06.2019 складає 4 911 069,90 грн.

Відповідно до висновку про вартість майна від 22.07.2019, вартість іпотечного майна складає 693 400, 00 грн. (а.с.187).

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив виключно з того, що позивачем не надано доказів протиправності дій відповідачів.

Апеляційний суд з такими висновками місцевого суду не погоджується, з огляду на таке.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України №1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час звернення з позовом у цій справі) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України №1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України №1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судового рішення у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України №1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення у цій справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому доводи скаржника про необхідність застосування такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати йому відновлення порушеного права, апеляційним судом відхиляються.

Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України №1952.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправним на скасування рішення (без припинення/визнання речового права), в даному випадку, не можуть забезпечити захисту порушеного права позивача, а тому обраний позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права не є належним у розумінні положень чинного законодавства.

Вказані вище обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, в зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду першої інстанції частково заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції, хоча і ухвалив законне і обгрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, проте не зовсім вірно застосував норми закону, на які послався як на підставу відмови у їх задоволенні, тому з урахуванням висновків та обставин, встановлених апеляційним судом, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Що стосується понесених позивачем витрат при розгляді справи в суді першої інстанції, то за змістом норм ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні заявленого позову, усі понесені у даній справі судові витрати покладаються на позивача.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга хоча і підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивування, однак фактично висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є вірним, у зв`язку з чим понесені судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покладаються на особу, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Оверковським Костянтином Володимировичем задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати понесені позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції та за перегляд справи в апеляційній інстанції залишити за позивачем.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук