провадження № 22-ц/824/4391/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро, поданою представником - адвокатом Дяченком Сергієм Вікторовичем, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року в справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку регресу,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами і просить суд стягнути із відповідача суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 29 247 грн. 73 коп. та судовий збір у розмірі 2102 грн. 00 коп.. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.06.2017 о 09 год. 40 хв. трапилася дорожньо-транспортна пригода з вини відповідача, який на дату скоєння ТДП не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Власник пошкодженого ТЗ звернувся до МТСБУ із заявою про отримання страхового відшкодування. Оскільки відповідач завдану шкоду не відшкодував потерпілій особі МТСБУ було прийнято рішення про відшкодування потерпілій стороні завданої шкоди в результаті зазначеного ДТП, внаслідок чого вважає, що у нього виникло право на регрес щодо виплаченого страхового відшкодування.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку регресу відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням Моторне (транспортне) страхове бюро, через представника - адвоката Дяченка Сергія Вікторовичаподало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому, зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку, що вина ОСОБА_1 не була встановлена відносно події яка мала місце 22.06.2017 року. Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності, на думку апелянта, не є реабілітуючою обставиною та не спростовує факт наявності вини.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

09 лютого 2021 року до суду надійшов відзив відповідача, ОСОБА_1 , поданий представником ОСОБА_2 , згідно якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначає, що вину ОСОБА_1 було встановлено лише 19.11.2018 року, тобто гроші ОСОБА_3 були відшкодовані передчасно. Вважає, що платіжне доручення є неналежним підтвердженням сплати коштів. Відповідач не погоджується з частиною понесених витрат на відновлювальний ремонт автомобіля ОСОБА_3 , оскільки вони не підтверджені належними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки в даній справі ціна позову становить 29 247,73 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.06.2017 року близько 09 год. 40 хв. керуючи технічно справним автомобілем «Ауді» д.н.з. НОМЕР_1 і рухаючись в м. Києві по вул. Міська, 2-а на перехресті з вул. В. Кільцева дорога в порушення вимог п.п. 2.3б, 16.4 ПДР виїхав при сигналі світлофора, що дозволяє рух на перехрестя де утворився затор, чим створив перешкоду для автомобіля «ЗАЗ Деу» д.н.з. НОМЕР_2 (водій ОСОБА_3 ) в результаті чого допустив зіткнення з ним і обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 29.08.2017 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с. 16, 17).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 08.02.2018 року постанову Святошинського районного суду м. Києва від 29.08.2017 року скасовано, а матеріали справи відносно ОСОБА_1 направлено до УП ГУНП у м. Києві для проведення перевірки та доопрацювання (а.с. 18, 19).

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 24.07.2018 року провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності щодо ДТП, яка мала місце 22.06.2017 року о 09 год. 40 хв. (а.с. 20).

Відмовляючи у задоволені позову, місцевий суд виходив з того, що вина ОСОБА_1 не була встановлена відносно події, яка мала місце 22.06.2017 близько 09 год. 40 хв., а тому останнього не було притягнено до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Позивачем не доведено його право вимоги до відповідача по справі, оскільки докази на яких ґрунтуються позовні вимоги є не достовірними, на підставі яких неможливо встановити дійсні обставини справи.

При перевірці висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, вставленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України).

Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник).

Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.

Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 21 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено заборону експлуатації транспортного засобу на території України без чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом з тим вказаним Законом передбачені випадки виплати відшкодування шкоди потерпілим у разі використання транспортного засобу власником, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно зі статтею 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з підпунктом 38.2.1. пункту 38.2. статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Отже, законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент ДТП, яка сталася 22 червня 2017 року, застрахована не була.

Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку вих.№312 від 26.07.2017 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «ЗАЗ Деу» номерні знаки д.н.з. НОМЕР_2 складає 28 742 грн. 11 коп. (а.с. 21-32).

Позивачем було сплачено вартість послуг з оцінки 1 200 грн. 00 коп. на підтвердження чого подано квитанцію №1137761 від 26.07.2017 Серія 03ААВ Форма №ПО-Д2 (а.с. 32).

Шкода була відшкодована МТСБУ у загальному розмірі 29 247 грн. 73 коп. що підтверджується довідкою №1 від 28.08.2018 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, наказом №8413 від 06.09.2018 року та платіжним доручення №993091 від 07.09.2018 року про перерахування коштів (а.с. 37, 38, 42).

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції вважав, що вина ОСОБА_1 не була встановлена відносно події, яка мала місце 22.06.2017 близько 09 год. 40 хв., а відтак останнього не було притягнено до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, а отже, підстави для стягнення шкоди відсутні.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Посилання відповідача та те, що його вина у вчиненні ДТП, на час здійснення позивачем виплати, встановлена не була, тому відсутні підстави для стягнення суми страхового відшкодування в порядку регресу є необґрунтованими та спростовується матеріалами справи.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З матеріалів справи убачається, що постановою Святошинського районного суду м. Києва від 24.07.2018 року провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Проте, згідно мотивувальної частини вказаного судового рішення, суд дійшов висновку, що в діях останнього вбачається порушення п.п. 2.3 б, 16.4 Правил дорожнього руху та ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року постанову Святошинського районного суду м. Києва від 24.07.2018 року скасовано. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п.4 ч.1 ст. 247, ст. 38 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, тобто в ДТП, яка мала місце 22.06.2017 року встановлена належним та допустимим доказом.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина 2 статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Належних та допустимих доказів на спростування своєї вини у ДТП, яка сталася 22 червня 2017 року, ОСОБА_1 не надав.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України грошових коштів у розмірі понесених витрат на виплату страхового відшкодування в сумі 29 247,73 грн., що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

А відтак, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є помилковими та не ґрунтуються на вимогах закону, є безпідставними.

При цьому, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу заперечення відповідача, що стосуються неналежного підтвердження сплати коштів позивачем та незгоди з частиною понесених витрат на відновлювальний ремонт автомобіля ОСОБА_3 , оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами і спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, враховуючи все вище зазначене, колегія суддів вважає, що під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, тому рішення суду є безпідставним та незаконним, а відтак підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат, сплачених відповідачем пропорційно до задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, оскільки позов підлягає задоволенню, тому судовий збір за подачу позову у розмірі 2 102,00 грн. (а.с. 43) та за апеляційний розгляд у розмірі 3 153,00 грн. (а.с.153), а разом 5 255,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро, подану представником - адвокатом Дяченком Сергієм Вікторовичем, задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України суму виплаченого страхового відшкодування по ДТП в порядку регресу в розмірі 29 247 (двадцять дев`ять тисяч двісті сорок сім гривень) грн. 73 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України судовий збір в розмірі 5 255,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф.Лапчевська

В.А.Нежура