РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Одеса Справа № 522/14767/20

Провадження № 2/522/953/21

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кузнецової В.В.

за участю секретаря судового засідання Довгань Ж.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління ДПС в Одеській області, до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інна Валеріївна, про визнання договору поділу майна недійсним ,-

ВСТАНОВИВ:

01.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інна Валеріївна, Головне управління ДПС в Одеській області, про визнання договору поділу майна недійсним.

В обґрунтування позову зазначає, що він є власником Ѕ частини нежитлових приміщень міні-отелю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом № 88627584 від 01.06.2017 р. на підставі договору співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна. Власником іншої Ѕ частини нежитлових приміщень був громадянин РФ ОСОБА_3 , що підтверджується витягом № 88627321 від 01.06.2017 року на такій же підставі. Також ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були власниками по Ѕ частині торгівельно-офісних приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 23.02.2015 року та витягом № 34035985 від 23.02.2015 року.

25.08.2020 року йому стало відомо, що ОСОБА_3 вже не є власником частини належного йому нерухомого майна, оскільки 29.05.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір про поділ майна, набутого подружжям у спільну сумісну власність, відповідно до якого належні на праві власності частки у спільному з ОСОБА_1 майні ОСОБА_3 передав у власність своїй дружині ОСОБА_2 .

Також позивач вважає, що частки у праві власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_3 були його особистою приватною власністю, що підтверджується договорами купівлі-продажу квартир та нежитлових приміщень, які були в подальшому реконструйовані в приміщення бізнес-центру та міні-отелю. Також, позивач вказує, що така реконструкція була здійснена за кошти ОСОБА_1 , який проживав в місті Одесі, в той час як ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживали в Україні.

Крім того позивач зазначає, що до договору про поділ спільного майна на підставі приписів ст. 235 ЦК України, необхідно застосувати положення ЦК України щодо договорів міни, оскільки такими діями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали удаваний правочин для приховання договору міни, який вони насправді вчинили для можливості не отримувати згоду співвласника на відчуження, а також не сплачувати податки на прибуток фізичних осіб на доходи громадян.

Ухвалою суду від 10.09.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 23.11.2020 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління ДПС в Одеській області, до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інна Валеріївна, про визнання договору поділу майна недійсним, та призначено до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить зворотне поштове повідомлення по отримання судової повістки, причини неявки суду не повідомили.

Представник відповідача надав суду заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Крім того, 06.10.2020 року представником відповідача було надано суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову, так як відомості вказані представником ОСОБА_3 нотаріусу при укладенні договорів купівлі-продажу нерухомості, яка була в подальшому реконструйована у міні-отель та бізнес-центр, не відповідали дійсності, зокрема відомості про те що ОСОБА_3 не перебував у шлюбі та що майно придбавається ним за особисті кошти. На час придбання цього майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу від 17.08.2002 р., а кошти за які були придбані приміщення були спільними.

Зазначає, що факт перебування особи під час реконструкції об`єктів в м. Одесі чи поза її межами не може встановлювати або спростовувати доводи за чиї кошти відбувалася реконструкція, а також вказує, що така реконструкція відбувалась і за рахунок ОСОБА_3 та заперечує факт, того що Договір поділу майна подружжя укладався з метою приховання Договору міни.

Згідно до п.п. 6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули в рівних частках кожний, приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 19.07.2012 року (а.с.19-21) та приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 29.08.2013 року (а.с.11-13).

В подальшому вказані приміщення були реконструйовані. Замовниками такої реконструкції були ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 від 12.01.2015 року та Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 від 19.10.2016 року.

29.05.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 року було укладено Договір про поділ часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна, відповідно до якого Сторони погодили, що їх частки на нежитлові приміщення міні-готелю за адресою АДРЕСА_1 , є рівними ( а.с. 61-62).

29.05.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір про поділ майна, набутого подружжям у спільну сумісну власність, відповідно до якого належні частки у спільному з ОСОБА_1 майні, ОСОБА_3 передав у власність своїй дружині ОСОБА_2 (а.с.26-28).

Як вбачається з Договору купівлі-продажу від 19.07.2012 року та Договору купівлі-продажу від 29.08.2013 року представником ОСОБА_3 ОСОБА_4 зазначено, що нерухоме майно, яке є предметом цього правочину ОСОБА_3 набуває на особисті кошти у особисту приватну власність, так як він на час придбання цього нерухомого майна не перебуває у шлюбі та не проживає сім`єю з жінкою.

Проте, дана інформація не відповідає дійсності, оскільки відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі починаючи 17.08.2002 року (а.с.50).

Також, ОСОБА_3 визнав факт того, що майно являється спільною сумісною власністю у Договорі про поділ майна набутого подружжям у спільну сумісну власність від 19.05.2018 року.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Тобто законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу. Така презумпція може бути спростована одним з подружжям, за умови надання ним належних і достатніх доказів, що майно, набуте за час шлюбу не є спільною сумісною власністю.

Заперечуючи режим спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , позивач не надав суду достатніх доказів, що б свідчили про те, що частки у праві власності на міні-отель та бізнес-центр перебували у особистій приватній власності ОСОБА_3 .

Посилання позивача на вищезазначені договори купівлі-продажу, в яких визначено, що майно було придбано у приватну власність ОСОБА_3 за особисті кошти, суд відхиляє з огляду на те, що зазначені відомості суперечать іншим доказам по справі, зокрема свідоцтву про шлюб, згідно з яким ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі на час укладання правочинів, а також договору розподілу майна подружжя, відповідно до якого кожен з подружжя визнавав факт перебування майна у режимі спільного сумісного майна подружжя.

Інших доказів, що б спростовували презумпцію спільності майна подружжя позивачем не надано.

Також, позивачем не доведено факт того, що реконструкція нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , відбулася виключно за кошти позивача, оскільки жодного доказу на підтвердження зазначеного факту суду не надано.

Натомість встановлено, що 29.05.2017 року, а саме після реконструкції нежитлових приміщень, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 року було укладено Договір про поділ часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна, відповідно до якого Сторони погодили, що їх частки на нежитлові приміщення міні-готелю за адресою АДРЕСА_1 є рівними.

Доводи позивача про удаваність правочину, що приховує договір міни також не знаходять свого підтвердження.

Відповідно ч. 1 ст. 235 ЦПК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Верховний Суд України у своєму рішенні по справі № 6-1026цс16 дійшов висновку, оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме».

У даному рішенні Верховного Суду України зазначено, що відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

1) факт укладення правочину, що на його думку, є удаваним;

2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, шо передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин;

3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, шо передбачені удаваним правочином.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що при укладенні договору про поділ майна подружжя воля сторін була направлена на зміну правового режиму майна, що перебувало у їх спільній сумісній власності, в тому числі на передання в особисту приватну власність ОСОБА_2 часток у праві власності на нежитлові приміщення, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Суд також вказує, що з урахуванням приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) принципу справедливості розгляду справи судом.

Позивачем не доведено, що сторони оспорюваного правочину мали на меті встановити інші цивільно-правові відносини. Крім того, за договором міни правові наслідки укладеного правочину були б аналогічними, що виключає факт удаваності правочину.

Відповідно до ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Маючи у спільній сумісній власності подружжя майно, та переслідуючи мету передати частину майна у особисту приватну власність одного із подружжя, а іншу другому, сторони мали декілька правових конструкцій, в тому числі укласти договір поділу майна, договір дарування, договір купівлі-продажу чи договір міни. Кожна із конструкцій має свої особливості, але вибір правочину, за яким сторони могли досягти поставленої мети, відбувався за їх власною волею чи переконанням.

Правочин було вчинено у формі, встановленій законом та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Також, права та обов`язки між сторонами оспорюваного правочину є такими, що відповідають правам та обов`язкам, що настають при укладенні договору поділу майна подружжя.

Враховуючи, що ОСОБА_3 набув у власність нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , відповідно, в той час коли перебував у шлюбі з ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя, враховуючи, що реконструкція цих об`єктів відбувалася за рахунок подружжя та враховуючи, що укладення Договору про поділ майна подружжя між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а сам правочин було вчинено у формі, встановленій законом та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними а отже не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати (в тому числі й витрати на професійну правничу допомогу), пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У судовому засіданні 23.02.2021 року представником відповідача було заявлено, що протягом 5 днів до суду буде подано докази понесених відповідачем судових витрат.

Керуючись ст. ст. 76, 77, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ), третя особа: Головне управління ДПС в Одеській області (, адреса: м.Одеса, вул. Семінарська, 5), до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ), третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інна Валеріївна ( АДРЕСА_5 ), про визнання договору поділу майна недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений та підписаний суддею 04 березня 2021 року.

Суддя В.В. Кузнецова