Постанова

Іменем України

03 березня 2021 року

м. Київ

справа № 693/45/18

провадження № 61-5124св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - фермерське господарство «Степ»,

відповідачі: Іноземне підприємство «Агро-Вільд Україна», ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» на постанову Черкаського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Бородійчука В. Г., Єльцова В. О., у справі за позовом фермерського господарства «Степ» до Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року фермерське господарство «Степ» (далі - ФГ «Степ») звернулося до суду із позовом до Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» (далі - ІП «Агро-Вільд Україна»), ОСОБА_1 про визнання договору встановлення емфітевзису недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 21 січня 2008 року між ФГ «Степ» і ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі, за умовами якого ОСОБА_2 передала у платне користування ФГ «Степ» земельну ділянку загальною площею 4,36 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться

в адміністративних межах Вільшанської сільської ради Жашківського району Черкаської області за межами населеного пункту, строком на 5 років.

Вказаний договір зареєстровано у Жашківському районному відділі Черкаської регіональної філії Центру Державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21 лютого 2008 року.

01 серпня 2011 року між ФГ «Степ» і ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 21 січня 2008 року, згідно з якою сторони встановили строк дії основного договору до 31 грудня 2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2015 року, виданим державним нотаріусом Жашківської державної нотаріальної контори, право власності на земельну ділянку загальною площею 4,36 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Вільшанської сільської ради Жашківського району Черкаської області за межами населеного пункту, перейшло до ОСОБА_1

13 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ІП «Агро-Вільд Україна» було укладено договір про встановлення емфітевзису на ту ж саму земельну ділянку, яка перебувала у користуванні ФГ «Степ». У пункті 2.4 цього договору встановлено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) виникає у ІП «Агро-Вільд Україна» з 01 січня 2018 року.

27 вересня 2017 року ФГ «Степ» направило орендодавцю ОСОБА_1 лист із пропозицією поновити договір оренди, до якого було додано проект відповідної додаткової угоди. ОСОБА_1 підписала запропоновану додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки від 21 січня 2008 року.

Посилаючись на те, щоукладення договору емфітевзису на земельну ділянку суперечить договору оренди землі та є порушенням переважного права орендаря на продовження договору оренди, ФГ «Степ» просило суд визнати недійсним договір встановлення емфітевзису від 13 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ІП «Агро-Вільд Україна».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 25 травня

2018 року у задоволенні позову ФГ «Степ» відмовлено.

Стягнуто з ФГ «Степ» на користь ІП «Агро-Вільд Україна» судові витрати у розмірі

7 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні між

ОСОБА_1 та ІП «Агро-Вільд Україна» договору встановлення емфітевзису від 13 липня 2015 року не були допущені порушення вимог законодавства, права

ФГ «Степ» цим договором не порушені, оскільки земельна ділянка за цим договором передається у користування ІП «Агро-Вільд Україна» вже після закінчення договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 і ФГ «Степ».

Крім того, суд вважав відсутнім порушення вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі», у зв`язку з чим, на думку суду першої інстанції, відсутні також правові підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 28 серпня

2018 року апеляційну скаргу ФГ «Степ» задоволено частково.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову ФГ «Степ».

Визнано недійсним договір встановлення емфітевзису від 13 липня 2015 року, укладений між ІП «Агро-Вільд Україна» і ОСОБА_1 , щодо використання земельної ділянки площею 4,3644 га, розташованої в адміністративних межах Вільшанської сільської ради Жашківського району Черкаської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року постанову Апеляційного суду Черкаської області від 28 серпня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Не погоджуючись із висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренду землі на новий строк, Верховний Суд виходив із того, що такий висновок зроблено без з`ясування усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, судом не встановлено, чи запропоновані ФГ «Степ» умови є кращими від умов, запропонованих ІП «Агро-Вільд Україна», та не надано оцінки суперечливій поведінці ОСОБА_1 з огляду на справедливість та добросовісність цієї дії, з урахуванням доктрини заборони суперечливої поведінки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи

Постановою Черкаського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року апеляційну скаргу ФГ «Степ» задоволено частково.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 25 травня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову.

Позовні вимоги ФГ «Степ» до ІП «Агро-Вільд Україна», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису задоволено.

Визнано недійсним договір емфітевзису від 13 липня 2015 року, укладений між

ІП «Агро-Вільд Україна» та ОСОБА_1 , предметом якого є земельна ділянка площею 4,3644 га, яка розташована в адміністративних межах Вільшанської сільської ради Жашківського району, кадастровий номер :02:001:0255.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спір стосується захисту переважного права одного орендаря перед іншим орендарем на продовження дії договору оренди, і вважав, що таке право ФГ «Степ» порушено та, відповідно, підлягає захисту.

При цьому суд апеляційної інстанції посилався на письмові пояснення відповідача ОСОБА_1 від 25 вересня 2019 року, що надійшли до апеляційного суду електронною поштою, у яких ОСОБА_1 визнала позовні вимоги ФГ «Степ» в повному обсязі, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню судом. Відповідач зазначила, що договір встановлення емфітевзису укладався з її сторони лише з метою допущення у подальшому, тобто з 31 грудня 2017 року, відповідного суб`єкта до «змагання» на використання належної їй ділянки.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції вважав наявними правові підстави для визнання недійсним договору встановлення емфітевзису.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

18 березня 2020 року ІП «Агро-Вільд Україна» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Черкаського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, в якій просить суд оскаржувану постанову скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2020 року поновлено ІП «Агро-Вільд Україна» строк касаційного оскарження постанови Черкаського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року.

Відкрито касаційне провадження та витребувано з Жашківського районного суду Черкаської області матеріали цивільної справи № 693/45/18.

У жовтні 2020 року справа № 693/45/18 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження ІП «Агро-Вільд Україна» зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки не врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 573/624/17 (пункт перший частини другої статті 389 ЦПК України).

Так, у зазначеній постанові Верховний Суд констатував відсутність переважного права орендаря на поновлення договору оренди, оскільки договір емфітевзису є іншим видом користування земельною ділянкою.

Таким чином, спірним договором встановлення емфітевзису не може бути порушене саме переважне право ФГ «Степ» на пролонгацію оренди землі, а тому висновок суду апеляційної інстанції щодо захисту переважного права одного орендаря перед іншим не відповідає нормам матеріального права, висновку Верховного Суду та фактичним обставинам справи, оскільки орендодавець висловила своє волевиявлення на передачу у користування своєї земельної ділянки саме ІП «Агро-Вільд Україна», починаючи із 01 січня 2018 року до 01 січня 2025 року.

Крім того, посилаючись на електронний лист від 25 вересня 2019 року, у якому ОСОБА_1 визнала позовні вимоги ФГ «Степ» у повному обсязі, суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи насправді вказаний лист написано

ОСОБА_1 , а з його змісту неможливо встановити мотиви суперечливої поведінки орендодавця, а тому судом не надано оцінки діям ОСОБА_1 та не виконано вимог постанови Верховного Суду.

В ухвалі Верховного Суду від 28 вересня 2020 року про відкриття касаційного провадження вказано, що касаційна скарга ІП «Агро-Вільд Україна» подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом першим частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ІП «Агро-Вільд Україна» до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 21 січня 2008 року між ФГ «Степ» і ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі, за умовами якого ОСОБА_2 передала у платне користування ФГ «Степ» земельну ділянку загальною площею 4,36 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Вільшанської сільської ради Жашківського району Черкаської області за межами населеного пункту, строком на 5 років (а. с. 9-10, т. 1).

Цей договір зареєстровано у Жашківському районному відділі Черкаської регіональної філії Центру Державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21 лютого 2008 року.

01 серпня 2011 року між ФГ «Степ» і ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 21 січня 2008 року, згідно з якою сторони встановили строк дії основного договору до 31 грудня 2017 року (а. с. 11, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2015 року, виданим державним нотаріусом Жашківської державної нотаріальної контори, право власності на земельну ділянку загальною площею 4,36 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Вільшанської сільської ради Жашківського району Черкаської області за межами населеного пункту, перейшло до ОСОБА_1

(а. с. 12-14, т. 1).

13 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ІП «Агро-Вільд Україна» було укладено договір про встановлення емфітевзису, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передала ІП «Агро-Вільд Україна» право володіння і право користування земельною ділянкою загальною площею 4,36 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Вільшанської сільської ради Жашківського району Черкаської області, для сільськогосподарських потреб (а. с. 76-79, т. 1).

У пункті 2.4 цього договору сторони погодили, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає у ІП «Агро-Вільд Україна» з 01 січня 2018 року і закінчується 01 січня 2025 року (а. с. 77, т. 1).

Крім того, ОСОБА_1 попередила ІП «Агро-Вільд Україна» про те, що земельна ділянка, яка є предметом цього договору, перебуває в оренді до 31 грудня

2017 року (пункт 1.3 договору).

Листом від 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 повідомила ФГ «Степ» про небажання поновлювати договір оренди землі від 21 січня 2008 року та просила протягом 5-ти днів після закінчення строку дії договору повернути їй земельну ділянку у стані, не гіршому ніж була передана в оренду (а. с. 80, т. 1).

27 вересня 2017 року ФГ «Степ» направило ОСОБА_1 лист із пропозицією поновити договір оренди, до якого додано проект відповідної додаткової угоди

(а. с. 15-16, т. 1).

ОСОБА_1 підписала запропоновану додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки від 21 січня 2008 року.

04 січня 2018 року ОСОБА_1 повідомила ФГ «Степ» про те, що заперечує проти поновлення договору оренди земельної ділянки (а. с. 84, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За положеннями частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (статті 6, 203, 627 ЦК України).

Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема, Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

Частиною четвертою статті 124 ЗК України (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначені статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об`єднує два випадки пролонгації договору оренди землі.

Так, відповідно до частин першої-п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частинами восьмою, дев`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Отже, відповідно до положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін. У разі недотримання цієї процедури орендарем його переважне право на укладення договору оренди землі припиняється.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря буде порушене, зокрема, у разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотримання процедури повідомлення попереднім орендарем про намір реалізувати своє переважне право.

У справі, що переглядається, судами встановлено, що 01 серпня 2017 року, тобто до закінчення строку дії договору оренди землі від 21 січня 2008 року, строк дії якого встановлено до 31 грудня 2017 року, ОСОБА_1 повідомила ФГ «Степ» про небажання поновлювати договір оренди землі від 21 січня 2008 року та просила протягом 5-ти днів після закінчення строку дії договору повернути їй земельну ділянку у стані, не гіршому ніж була передана в оренду.

27 вересня 2017 року ФГ «Степ» направило ОСОБА_1 лист із пропозицією поновити договір оренди із проектом відповідної додаткової угоди.

ОСОБА_1 підписала запропоновану додаткову угоду про поновлення договору оренди земельної ділянки від 21 січня 2008 року.

Разом із тим, 04 січня 2018 року ОСОБА_1 знову повідомила ФГ «Степ», що заперечує проти поновлення договору оренди земельної ділянки (а. с. 84, т. 1).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Справедливість та добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності.

Цивільне право ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо поновлення договору оренди землі на підставі статті 33 Закону України «Про оренду землі», добросовісність орендодавця по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17).

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 13 липня 2015 року ОСОБА_1 уклала з ІП «Агро-Вільд Україна» договір про встановлення емфітевзису, згідно з яким передала право володіння і право користування земельною ділянкою загальною площею 4,36 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Вільшанської сільської ради Жашківського району Черкаської області. У договорі встановлення емфітевзису були зазначені застереження щодо початку виникнення у ІП «Агро-Вільд Україна» емфітевтичних прав щодо спірної земельної ділянки - закінчення строку дії договору оренди, укладеного з ФГ «Степ», що саме по собі і стало перешкодою для здійснення ІП «Агро-Вільд Україна» державної реєстрації договору емфітевзису, адже щодо однієї і тієї ж земельної ділянки не може бути зареєстроване право оренди і емфітевзис, оскільки це різні речові права на нерухоме майно. Листом від 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 повідомила

ФГ «Степ» про небажання поновлювати договір оренди землі від 21 січня 2008 року та просила протягом 5-ти днів після закінчення строку дії договору повернути їй земельну ділянку у стані, не гіршому ніж була передана в оренду. І при цьому ОСОБА_1 27 вересня 2017 року підписала додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 21 січня 2008 року, якою було продовжено дію договору оренди цієї ж земельної ділянки з ФГ «Степ». Проте листом від 04 січня 2018 року ОСОБА_1 знову повідомила ФГ «Степ» про небажання поновлювати договір оренди землі від 21 січня 2008 року та просила повернути їй земельну ділянку.

З урахування встановлених судами обставин справи та доктрини venire contra factum proprium, колегія суддів робить висновок про те, що підписуючи додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 21 січня 2008 року, якою було продовжено дію договору оренди цієї ж земельної ділянки з ФГ «Степ»,

ОСОБА_1 діяла всупереч своїй попередній поведінці.

Суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи на зазначене належної уваги не звернув та визнав недійсним договір емфітевзису від 13 липня 2015 року, укладений між ІП «Агро-Вільд Україна» та ОСОБА_1 , посилаючись при цьому на письмові пояснення відповідача ОСОБА_1 від 25 вересня 2019 року, що надійшли до апеляційного суду електронною поштою, у яких ОСОБА_1 визнала позовні вимоги ФГ «Степ» у повному обсязі (а. с. 34-36, т. 2).

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У цьому випадку визнання позову ОСОБА_1 порушує права, свободи та інтереси іншого відповідача у справі - ІП «Агро-Вільд Україна», який, укладаючи договір про встановлення емфітевзису з ОСОБА_1 від 13 липня 2015 року, правомірно розраховував на добросовісну поведінку орендодавця.

З урахуванням зазначеного, Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права апеляційним судом при ухваленні ним рішення у цій справі та погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт укладення договору емфітевзису, за встановленими судами фактичними обставинами справи, на взаємовідносини між

ФГ «Степ» та ОСОБА_1 не впливає.

Вказаний висновок узгоджується з висновками, зробленими Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 693/21/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 693/26/18, від 20 травня 2020 року у справі № 693/40/18, від 01 липня 2020 року у справі № 693/10/18, від 10 червня 2020 року у справі № 693/11/18,

від 03 червня 2020 року у справі № 693/16/18, від 03 червня 2020 року у справі

№ 693/22/18, від 12 червня 2019 року у справі № 693/19/18, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів на спростування висновків суду першої інстанції, покладених в основу рішення та доказів, наданих позивачем, і помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша, друга статті 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги та залишення в силі рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову

ФГ «Степ» відмовлено, судовий збір за подачу касаційної скарги у листопаді

2018 року на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 28 серпня

2019 року, яка була скасована постановою Верховного Суду від 05 червня

2019 року, у розмірі 3 524,00 грн та за подачу касаційної скарги на постанову Черкаського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у розмірі 3 524,00 грн, підлягає стягненню з ФГ «Степ» на користь ІП «Агро-Вільд Україна», що в загальному розмірі становить 7 048,00 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактичних обставин у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» задовольнити.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 26 вересня 2019 рокускасувати.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 25 травня

2018 року залишити в силі.

Стягнути із фермерського господарства «Степ» на користь Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» судовий збір у розмірі 7 048,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

О. С. Ткачук