Справа № 367/6769/20 Головуючий 1 інстанція- Саранюк Л.П.
Проваження № 22-ц/824/3324/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 березня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Ірпінського міського суду Київської області від 30 жовтня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Кабінет Міністрів України, Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Міністерство соціальної політики України про встановлення факту, що має юридичне значення,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою, яку мотивував тим, що в період часу із 2015 року по 2016 рік та із 2018 року по 2019 рік він відряджався добровольцем до зони проведення антитерористичної операції на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях та неодноразово брав участь у бойових діях, що спричинило у нього тяжкий психо-неврологічний розлад. Так, одним із фактів участі у бойових діях, який вплинув на його психологічний стан та його, як фізичне, так і психологічне здоров`я, являється наступна подія. 20 червня 2015 року в населеному пункті Лебединське Донецької області він порапив під артилерійський обстріл, що ймовірно здійснювався збройними силами Російської Федерації спільно з силами бойовиків, по позиціям РПСП «Кривбас», в якому він ніс службу. В ході обстрілу він опинився в безпосередній близькості від місця розриву фугасу, внаслідок чого втратив свідомість, був відкинутий на декілька метрів вбік і вдарився об кам`яну стіну. Після закінчення артилерійського обстрілу, йому надали першу медичну допомогу, однак дана подія не могла не вплинути в значній мірі на його психоневрологічне здоров`я. В результаті активної участі у бойових діях він отримав значні розлади психологічного здоров`я, неодноразово направлявся та проходив медико-психологічне лікування та реабілітацію. Як вбачається з виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 463 він отримав: затяжний виражений посттравматичний стресовий розлад внаслідок перенесеної гострої реакції на стрес з наростаючими змінами особистості внаслідок катастрофічного переживання, порушеннями в інтелектуально-мнестичній сфері. Виражений тривожно-депресивний синдром з інсомнією». За період лікування загальний стан незначно покращився, однак, хвороба залишилася та досі заважає йому нормально жити. Рекомендований нагляд психіатра, терапевта, невролога за
- 2 -
місцем проживанням.

Вказує, що визнання факту отримання психологічного травмування, пов`язаного із захистом територіальної цілісності України при виконанні обов`язку військової служби йому необхідно для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що була ратифікована Президією Верховної Ради Української PCP 03 липня 1954 року та на те, що встановлення факту поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України в іншому порядку, окрім як у спосіб звернення до суду, не передбачено законодавством України. У зв`язку з наведеним просив суд встановити юридичний факт психологічного травмування, пов`язаного з захистом територіальної цілісності України при виконанні обов`язку військової служби в період часу із 2015 року по 2016 рік та із 2018року по 2019 рік, в тому числі 20 червня 2015 року по населеному пункті Лебединське Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 30 жовтня 2020 рокувідмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись із ухвалою, заявник ОСОБА_1 в особі представника адвоката Майко М.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді та прийняти нове рішення, яким задовольнити його вимоги, посилаючись на нез`ясування судом обставин, що мають значення для справи, ненадання їм правової оінки та порушення судом норм процессуального права.
Скарга мотивована хибністю висновків суду про неможливість встановлення даного факту в судовому порядку, оскільки його встановлення належним чином не визначено законом, а відтак неможливе в іншому порядку за допомогою будь-яких інших державних органів, окрім як через суд. Висновки суду про те, що заявник не погоджується із визначеним йому медичним діагнозом безпідставні, бо заявник не посилається на це, як і безпідставні висновки суду про те, що дані обставини не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд не врахував числені судові рішення місцевих судів з цього приводу, зокрема рішення від 20 серпня 2019 року у справі № 182/2013/19, від 02 квітня 2019 року у справі № 274/637/19, від 13 серпня 2019 ркоу у справі № 243/3483/19 та інших. Суд не звернув уваги на доведеність факту отримання психологічного травмування 20 червня 2015 року, яке мало міце внаслідок збройної агресії РФ проти України.

Заінтересована особа Міністерство у справах ветеранів України подало відзив (пояснення) на апеляційну скаргу, де вказало, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у відкритті провадження, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Заінтересована особа Антитерористичний центр при Службі безпеки України подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції вірно відмовив у відкритті провадження, з урахуванням того, що заявник не звертався до компетентного органу та не оскаржував його дії, а розгляд справи одразу судом є перебиранням на себе функцій іншого органу, а тому скарга задоволенню не підлягає.
Інші учасники відзиву на апеляційну скаргу до суду не подали.
Представник заявника адвокат Майко М.В. належним чином повідомлена про час розгляду справи, до суду не з`явилася, в день розгляду, тобто 04 березня 2021 року, електронною поштою подала до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням її у відрядженні.
Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.
- 3 -
Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки представника заявника з таких міркувань.
По-перше, посилаючись на неможливість явки до судуз огляду на відрядження представник заявника не додала до заяви жодних належних та допустимих доказів, які б це підтверджували, зокрема наказу про відрядження із зазначенням мети відрядження, а якщо відрядження у зв`язку із участю в іншій справі, то не заначено у якій саме справі, не надано договір про надання правової допомоги учаснику цієї справи, ордер, судову повістку про виклик чи проведення слідих дій тощо.
По-друге, представнику заявника судова повістка про день розгляду справи за вказаною нею офіційною електронною адресою напавлена завчасно 16 лютого 2021 року (підтвердження про надходження є у справі), тобто більш ніж за два тижні до дня розгляду і вона мала можливість спланувати свою роботу з урахуванням часу розгляду даної справи. Доказів про наявність непередбачуваних чи вийняткових обставин, пов`язаних із необхідністю відрядження саме у день розгляду справи, які б свідчили про поважність причин неявки, суду не надала.
По-третє, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.
Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходить свого вирішення з жовтня 2020 року, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду. При цьому колегія суддів враховує в тому числі, що встановлений ч.1 ст.371 ЦК України місячний строк розгляду апеляційної скарги витік.
І по-четверте, відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що заявником в особі представника ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій грунтовно і змістовно викладено свою позицію щодо незаконності і необгрунтованості судової ухвали та наявності підстав для її скасування. Посилаючись на необхідність відкладення розгляду, представник не вказала, що вона має додатково повідомити суд про певні обставини чи факти.
З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника заявнка.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну
- 4 -

скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у відкритті провадження, суддя першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Такі висновки судді є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ст.315 ЦПК України судам підвідомчі справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За змістом даної норми у судовому порядку можуть бути встановлені лише юридичні факти, які тягнуть за собою виникнення або припинення особистих чи майнових прав громадян, і лише у випадку, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснив, що суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Таким чином, справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій.

Отже, для визначення судом юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

Із заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить встановити юридичний факт його психологічного травмування, пов`язаного із захистом територіальної цілісності України при виконані обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії РФ проти України, який йому необхідно встановити для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях від 12 серпня 1949 року, що ратифікована Президією Верховної Ради Української PCP03 липня 1954 року.
Відповідно до ст.3 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях у разі збройного конфлікту, який не має міжнародного характеру та виникає на території держави однієї з Високих Договірних Сторін, кожна зі сторін конфлікту повинна застосовувати, як мінімум, такі положення: 1) За будь-яких обставин гуманно ставитися до осіб, які не беруть активної участі у воєнних діях, зокрема до тих осіб зі складу збройних сил, які склали зброю, а також тих, які припинили участь у воєнних діях у зв`язку з хворобою, пораненням, триманням під арештом чи з будь-якої іншої причини, без будь-якої дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, релігії чи вірування, статі, походження чи майнового стану чи будь-якими іншими аналогічними критеріями. З цією метою заборонено зараз і надалі будь-коли та будь-де вчиняти стосовно зазначених вище осіб такі дії: a) насилля над життям та особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; c) наругу над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе ставлення; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. 2) Підбирати поранених і хворих та надавати їм допомогу.

- 5 -
Відповідно до ст.13 ця Конвенція застосовується до поранених і хворих, які належать до таких категорій: 1) Особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною таких збройних сил. 2) Членів інших ополчень та добровольчих загонів, зокрема членів організованих рухів опору, які належать до однієї зі сторін конфлікту й діють на своїй території або за її межами, навіть якщо цю територію окуповано. 3) Членів особового складу регулярних збройних сил, які заявляють про свою відданість урядові або владі, що не визнані державою, яка їх затримує. 4) Осіб, які супроводжують збройні сили, але фактично не входять до їхнього складу, наприклад цивільних осіб із екіпажів військових літаків, військових кореспондентів, постачальників, особового складу робочих підрозділів або служб побутового обслуговування збройних сил, за умови, що вони отримали на це дозвіл збройних сил, яких вони супроводжують. 5) Членів екіпажів суден торгового флоту, у тому числі капітанів, лоцманів та юнг, а також екіпажів цивільних повітряних суден сторін конфлікту, які не користуються більш сприятливим режимом згідно з будь-якими іншими положеннями міжнародного права. 6) Жителів неокупованої території, які під час наближення ворога озброюються, щоб чинити опір силам загарбника, не маючи часу сформуватися в регулярні війська, за умови, що вони носять зброю відкрито й дотримуються законів і звичаїв війни.
Відповідно до ст.15 Конвенції завжди, а особливо після бою, сторони конфлікту повинні без затримки вживати всіх можливих заходів для того, щоб розшукати й підібрати поранених і хворих для захисту їх від мародерства та поганого ставлення, для забезпечення їм належного догляду, а також для того, щоб розшукати мертвих та запобігти їхньому пограбуванню.

Відповідно до ст.16 Конвенції сторони конфлікту повинні якомога швидше реєструвати стосовно кожного пораненого, хворого або померлого супротивної сторони, які потрапили під їхню владу, будь-які подробиці, які можуть допомогти під час його ідентифікації.

Відповідно до ст.17 Конвенції сторони конфлікту забезпечують таке становище, при якому похованню чи кремації померлих, що здійснюються, наскільки це дозволять обставини, індивідуально, передує ретельний, по можливості медичний, огляд тіл для констатації смерті, встановлення особи та забезпечення можливості складення звіту. Половина ідентифікаційного жетона або власне ідентифікаційний жетон, якщо він одинарний, залишаються на тілі.

Відповідно до ст.18 Конвенції військові власті можуть звертатися із закликом до милосердя жителів, щоб вони під їхнім контролем добровільно підбирали й доглядали поранених і хворих, та надавати особам, які відгукнулися на цей заклик, необхідний захист і пільги. Якщо супротивник установить чи поновить свій контроль над цим районом, він також повинен надати цим особам такий самий захист і такі самі пільги.

Відповідно до ст.24 Конвенції медичний персонал, який займається виключно розшукуванням, підбиранням, транспортуванням або лікуванням поранених чи хворих або який запобігає захворюванням, особовий склад, який здійснює виключно керування медичними формуваннями та установами, а також духовний персонал, який знаходиться при збройних силах, користується повагою та захистом за всіх обставин.

Аналіз змісту Конвенції дає підстави для висновку, що її дія у відношенні поранених і хворих та медперсоналу поширюється на діючу армію та стосується зокрема осіб з моменту їх поранення і до їх одужання, після чого особи втрачають статус поранених чи хворих.

Окрім того, вказана Конвенція взагалі не містить положень про психологічне травмування особи і як наслідок виникнення у зв`язку з цим у такої особи якихось прав чи припинення якихось обов`язків, а відтак не поширєю свою дію в даний час на спірні правовідносини за участю заявника.

- 6 -

За таких обставин суддя прийшов до обгрунтованого висновку про те, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства, оскільки факт психологічного травмування, який просить встановити заявник, не породжує у нього жодних прав чи , передбачених Конвенцією.

Доводи апеляційної скарги щодо хибності висновків суду про неможливість встановлення даного факту в судовому порядку, оскільки його встановлення належним чином не визначено законом, а відтак неможливе в іншому порядку за допомогою будь-яких інших державних органів, окрім як через суд колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
Як вище вказувалося заявник просить встановити юридичний факт для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях від 12 серпня 1949 року, яка не поширює на нього свою дію, що виключає встановлення такого факту в судовому порядку.

Відхиляючи наведені доводи апеляційної скарги, колегія суддів в тому числі враховує, що посилаючись на необхідність встановлення вказаного юридичного факту, заявник взагалі не зазначив у заяві які саме права та передбачені якою конкретно статтею Конвенції виникнуть чи можуть виникнути у нього внаслідок встановлення даного юридичного факту.

Окрім того, відхиляючи дані доводи колегія суддів керується тим, що дія Конвенції поширюється на поранених, хворих та медперсонал у зв`язку із наявністю у особи поранення або хвороби, і ніяким чином не пов`язується із судовим рішенням.

Також, вказана Конвенція взагалі не містить положень про психологічне травмування особи і як наслідок виникнення чи припинення у зв`зку з цим у такої особи якихось прав чи припинеення якихось обов`язків, а відтак не поширєю свою дію в даний час на спірні правовідносини за участю заявника.

Це ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги на доведеність факту отримання заявником психологічного травмування 20 червня 2015 року, яке мало міце внаслідок збройної агресії РФ проти України, які не спростовують висновок суду першої інстанції про те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки Конвенція не поширює на нього свою дію.

При цьому колегія судів враховує, що факт отримання заявником психологічного травмування пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби визнається компетентними органами України, що стверджується довідками.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо помилковості посилань суду в ухвалі на те, що заявник не погоджується із визначеним йому медичним діагнозом, що може свідчити про порушення норм процесуального права щодо оцінки обставин.

Проте відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.

Наведені скаржником доводи не спростовують висновків суду щодо відсутності передбачених законом підстав для розгляду в порядку цивільного судочинства даної справи.

Посилання в апеляційній скразі на те, що суд не врахував числені судові рішення

- 7 -

місцевих судів з цього приводу, зокрема рішення від 20 серпня 2019 року у справі № 182/2013/19, від 02 квітня 2019 року у справі № 274/637/19, від 13 серпня 2019 року у справі № 243/3483/19 та інших не грунтуються на приписах процесуального закону.

По-перше, вказані в апеляційній скарзі судові рішення місцевих судів встановлюють факт поранення, контузії, каліцтва під час виконання заявниками обов`язків військової служби, що тягне за собою виникнення у особи статусу інваліда війни і як наслідок виникнення права на ряд пільг, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
По-друге, відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідноси, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Положень про врахування висновків, викладених у рішеннях судів першої інстанції, процесуальне законодавство не містить. Така позиція законодавця є обгрунтованою та послідовною.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Ірпінського міського суду Київської області від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: