КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач Ратнікова В.М.
22-ц/824/4374/2021

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Борисової О.В.
- Левенця Б.Б.
при секретарі - Гоін В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року, ухвалену під головуванням судді Фінагеєва І.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу ,-
в с т а н о в и в:
28 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Києво- Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що сімейне життя між ним та ОСОБА_2 не склалось, збереження сім`ї неможливе та суперечить їх інтересам.
Враховуючи наведене, просив суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 18 січня 2021 року подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Києво- Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року та закрити провадження у даній справі у зв`язку з примиренням подружжя та небажанням розривати шлюб, відповідно до поданої ним заяви від 14.01.2021 року чи залишити позовну заяву без розгляду.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не перевірив у встановленому законом порядку інформацію щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки саме за адресою : АДРЕСА_1 , так як саме така адреса зазначена ним у позовній заяві. За вказаною адресою крім відповідачки проживають також їх діти: ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказує, що додані ним, як позивачем у справі, додатки до позовної заяви належним чином не посвідчені, а тому суд повинен був залишити його позовну заяву без руху, а не направляти справу за підсудністю до іншого суду.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, в апеляційній скарзі зазначав, що не бажає брати участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання також не з`явилась, про день та час слухання справи судом повідомлялась у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомила, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 28 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Києво- Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зазначивши місце проживання відповідачки за адресою: АДРЕСА_2 .
До матеріалів позовної заяви надав копію паспорта ОСОБА_2 , в якому зазначено, що станом на 19 березня 2004 року місце проживання відповідачки зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3
Передаючи позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу на розгляд до іншого суду, суд першої інстанції посилався на те, що вказана справа підсудна Самбірського міськрайонному суду Львівської області, оскільки позивач та відповідачка у встановленому законом порядку зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 .
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.
За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.1 ст. 27 ЦПК України, передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачене законом.
Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).
Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до вимог ч. 6-10 ст. 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.
Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.
Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Проте, в порушенні вимог ст. 187 ЦПК України, суд першої інстанції не витребував з відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачки, пославшись лише на інформацію, зазначену в наданій позивачем копії паспорту відповідачки, де її реєстрація за адресою: АДРЕСА_3 здійснена 19 березня 2004 року .
При цьому, із долученої до апеляційної скарги копії паспорту відповідачки вбачається, що станом на 26 серпня 2020 року місце проживання відповідачки зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_1 правомірно, на підставі ч.1 ст.27 ЦПК України, звернувся з даним позовом саме до Києво-Святошинського районного суду Київської області за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачки ОСОБА_2 , яке він зазначив у позовній заяві: АДРЕСА_1 .
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що даний спір не підсудний Києво-Святошинському районному суду Київської області та передачу справи на розгляд до Самбірського міськрайонного суду Львівської області.
Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неправильність висновку суду першої інстанції щодо передачі справи за підсудністю до Самбірського міськрайонного суду Львівської області є обгрунтованими, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року про передачу справи на розгляд іншому суду постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому за правилами ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив також закрити провадження у справі, згідно поданої ним заяви від 14 січня 2021 року, у якій зазначив, що вони з дружиною помирились, не бажають розірвання шлюбу, а тому він відмовляється від позову, а також просив залишити позов без розгляду згідно з поданим ним клопотанням від 06.01.2021 року.
Колегія суддів вважає, що вказані клопотання позивача підлягають вирішенню судом першої інстанції, якому вони і адресовані, після повернення справи з апеляційного суду з урахуванням того, що провадження у даній справі судом першої інстанції не відкривалось .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381 382, 384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року про передачу справи на розгляд іншому суду скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу направити для продовження розгляду до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 05 березня 2021 року.

Головуючий: Судді: