ПОСТАНОВА

Іменем України

25 лютого 2021 року м. Кропивницький

справа № 394/1006/20

провадження № 22-ц/4809/357/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Деменко О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Новоархангельський районний відділ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2020 року у складі судді Партоліної І.П.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Новоархангельського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зобов`язання зняти арешт з сум пенсійних виплат, пенсії, з яких проведено стянення на підставі постанови старшого державного виконавця Новоархангельського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гук Н.А. від 16.06.2020 про арешт коштів боржника.

В обгрунтування позову зазначав, що у відповідача на виконанні перебуває виконавче провадження № 62223809 по примусовому стягненню суми штрафу щодо виконання постанови Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 28.10.2019 в справі про адміністративне правопорушення (справа № 394/764/19).

Постановою відповідача від 16.06.2020 накладено арешт коштів на його особистий рахунок у АТ КБ «ПриватБанк», на які йому надходять кошти лише із Пенсійного фонду з виплати пенсії як інваліду 3 групи загального захворювання. Вказаний рахунок використовується ним виключно для отримання пенсії, інші грошові кошти на нього не надходять.

Позивач вказував, що на даний час не працює, інших доходів крім пенсії не має і накладення арешту на рахунок позбавило його не лише засобів існування але й частково сплачувати заборгованість по сплаті штрафу.

Зазначав, що двічі звертався до відповідача із заявами про зняття арешту, але отримав відповідь про відсутність підстав для зняття державним виконавцем арешту, та рекомендовано звернутись до вирішення питання в судовому порядку.

Ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Ухвала суду мотивована тим, що спір виник з приводу рішення державного виконавця щодо виконання рішення суду у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за нормами КУпАП. Оскільки оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання виконавчого провадження, у якому виконується судове рішення, ухвалене судом за правилами КУпАП, то в такому випадку вказані справи слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а матеріали справи направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням його прав та законних інтересів охоронюваних діючими нормами і положеннями матеріального та цивільного процесуального права України.

Посилається на те, що оскільки відповідно до cт. 177 ЦК України, гроші є об`єктом цивільних прав, його позов про звільнення майна з під арешту до відповідача має приватно-правовий, а не публічний характер. Тому, право про звільнення майна з під арешту за його позовом підлягає розгляду саме і тільки за правилами цивільного судочинства України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходили, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Сторони, які були належним чином повідомленими про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спір виник з приводу рішення державного виконавця щодо виконання рішення суду у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за нормами КУпАП, то в такому випадку даний спір слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 просить зобов?язати відповідача зняти арешт, накладений постановою старшого державного виконавця Новоархангельського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гук Н.А. від 16.06.2020 про арешт коштів боржника, видану державним виконавцем на виконання постанови Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 28.10.2019 в справі № 394/764/19 про адміністративне правопорушення.

Вказаною постановою в справі № 394/764/19 визнано винуватим ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень на користь держави без позбавлення права керування усіма видами транспортних засобів та судовий збір в розмірі 384 гривні 20 копійок.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

05 жовтня 2016 року набрали чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом є окремими виконавчими документами.

На спірні правовідносини поширюється саме Закон № 1404-VIII «Про виконавче провадження», згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 447 ЦПК України передбачено право сторін виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже право на звернення зі скаргою на дії державного виконавця, а так само порядок розгляду такої скарги та постановлення судом ухвали пов`язані із наявністю судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, та примусовим виконанням такого рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною першою статті 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності (пункт 1); адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті (пункт 4).

Відповідно до частини другої цієї статті окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.

Частиною першою статті 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Проте, як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 оскаржив дії державного виконавця щодо виконання судового рішення у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності до суду першої інстанції не в порядку адміністративного судочинства - шляхом подання відповідної позовної заяви, як передбачено ч. 1 ст. 287 КАС України, а подав до суду позов до державного виконавця, хоча Цивільним процесуальним кодексом передбачено подання скарги на дії державного виконавця в порядку ст.ст. 447, 448 ЦПК України.

За наведених обставин апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідно до cт. 177 ЦК України, гроші є об`єктом цивільних прав, а тому спір про звільнення майна з під арешту за його позовом до відповідача має приватно-правовий, а не публічний характер. Адже, постановою відповідача від 16.06.2020 накладено арешт на кошти позивача на виконання постанови суду у справі про адміністративне правопорушення.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження в порядку цивільного судочинства у справі за позовом ОСОБА_1 до Новоархангельського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з тих підстав, що такі вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати в справі № 127/21229/19 (провадження № 61-4629ск20) в ухвалі від 02.04.2020.

Відповідно до положень частини 1 статті 256 ЦПК України, колегія суддів роз`яснює позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

За таких обстави, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постановлену судом першої інстанції ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384, 447, 451 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко