ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року

м. Київ

справа № 461/2827/16

провадження № 61-7186св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М.,

Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

відповідач - Львівська міська рада,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 31 травня 2017 року, ухвалене у складі судді Мартьянової С. М., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 4 жовтня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Цяцяка Р. П., Шандри М. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулися з позовом про визнання частково недійсним пункту 2 ухвали Львівської міської ради від 9 вересня 2010 року № 3922 «Про затвердження громадянам технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» (зі змінами згідно з ухвалою Львівської міської ради від 30 вересня 2010 року № 4005 «Про затвердження громадянам технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок») в частині передачі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,01 га на АДРЕСА_1 для обслуговування гаражу; про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку.

Позов мотивований тим, що у травні 2011 року їм стало відомо, що на підставі рішення Франківського районного суду міста Львова від 29 березня 2010 року у справі № 2-3014 ОСОБА_11 набула право власності на збірно-розбірний металевий гараж, розташований на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , який згідно з висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 18 квітня 2011 року не є капітальною спорудою (нерухомим майном) і не відповідає будівельно-технічним і протипожежним нормам щодо розташування по відношенню до житлового будинку, а саме пункту 7.48 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». 25 червня 2010 року та 29 червня 2010 року ОСОБА_11 уклала договори купівлі-продажу по 1/2 частині гаражу з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відповідно. Львівська міська рада 9 вересня 2010 року ухвалою № 3922 «Про затвердження громадянам технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» (з урахуванням змін, які були внесені до цієї ухвали ухвалою Львівської міської ради від 30 вересня 2010 року № 4005) ОСОБА_8 передала у власність земельну ділянку площею 0,01 га на АДРЕСА_1 для обслуговування зазначеного гаража. 31 грудня 2010 року управлінням Держкомзему у місті Львові ОСОБА_8 та ОСОБА_9 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Позивачі вважають, що ухвала Львівської міської ради від 9 вересня 2010 року № 3922 (зі змінами, внесеними ухвалою Львівської міської ради від 30 вересня 2010 року № 4005) в частині надання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у спільну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,01 га та видача державного акта на право власності на земельну ділянку є протиправними і підлягають визнанню недійсними у відповідних частинах, оскільки порушують їхні права як мешканців будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 31 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту порушення і невизнання прав позивачів безпосередньо відповідачем у справі.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 4 жовтня 2017 року апеляційна скарга відхилена, рішення Франківського районного суду міста Львова від 31 травня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про недоведеність факту порушення, невизнання або оспорювання відповідачем прав позивачів щодо спірної земельної ділянки, вважаючи, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи, дотримуючись принципу змагальності сторін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2017 року позивачі звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просили рішення Франківського районного суду міста Львова від 31 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 4 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявники посилаються на те, що Львівська міська рада безпідставно передала у приватну власність ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спірну земельну ділянку на підставі статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), оскільки ця земельна ділянка не перебувала у власності чи у користуванні ОСОБА_11 , яка відчужила розташований на ній гараж, не перебувала вона у фактичному користуванні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Львівська міська рада при прийнятті оскаржуваної ухвали не дотрималася процедури отримання громадянами у приватну власність земельної ділянки із земель комунальної власності, встановленої частинами шостою-дев`ятою статті 118 ЗК України.

Заявники звертають увагу на те, що металевий гараж, який знаходиться на АДРЕСА_1 , не являється капітальною спорудою та об`єктом нерухомості і не відповідає будівельно-технічним і протипожежним нормам щодо розташування по відношенню до житлового будинку, а саме пункту 7.48 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», посилаючись на експертне будівельно-технічне дослідження експерта ОСОБА_12 .

Заявники зазначають, що оспорювана ухвала міської ради та державний акт порушують їхні права на користування земельною ділянкою, яка належить до прибудинкової території будинковолодіння АДРЕСА_1 , що призначена для обслуговування житлового будинку, право на користування якою належить мешканцям цього житлового будинку та за обслуговування якої вони сплачують комунальні платежі.

Позиція інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу від учасників справи до касаційного суду не надходили.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана позивачами до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 23 жовтня 2017 року.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

7 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих від 13 січня 1970 року № 17 ОСОБА_13 , інваліду Великої Вітчизняної війни, дозволено тимчасово встановити збірно-розбірний гараж в подвір`ї будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 березня 2010 року за ОСОБА_11 визнано право власності на спадкове майно, зокрема, на металевий гараж, позначений під літерою Б-1 у технічному паспорті, виготовленому 16 лютого 2010 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», який встановлений на фундаменті площею 18,1 кв.м та знаходиться на АДРЕСА_1 .

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 29 березня 2010 року набрало законної сили і є чинним.

Право власності ОСОБА_14 на гараж зареєстровано Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» згідно з витягом від 19 квітня 2010 року № 25904295.

За договорами купівлі-продажу від 25 червня 2010 року та від 29 червня 2010 року ОСОБА_14 продала, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 придбали кожен по 1/2 частці гаража, розташованого на АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 червня 2010 року право власності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вказаний гараж зареєстровано в Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за № 30222013.

9 вересня 2010 року Львівська міська рада розглянула на пленарному засіданні заяву ОСОБА_8 та в межах своєї компетенції з дотриманням вимог статей 116, 120, 121 ЗК України, статті 34, частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняла ухвалу № 3922 «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» (зі змінами, внесеними ухвалою Львівської міської ради від 30 вересня 2010 року № 4005), якою передано у власність ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,0100 га для обслуговування гаражу на АДРЕСА_1 .

31 грудня 2010 року ОСОБА_8 видано державний акт на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,0100 га з цільовим призначенням - для обслуговування гаражу.

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку на АДРЕСА_1 не створювалося та не реєструвалося.

Земельна ділянка на АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності Львівської міської ради і не передавалася об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку за вказаною адресою на праві власності чи користування земельною ділянкою з цільовим призначенням - для обслуговування багатоквартирного будинку.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги позивачів на рішення Франківського районного суду міста Львова від 31 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 4 жовтня 2017 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону

від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Закону України

від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статті 401 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 15 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту цивільних прав та інтересів, визначений частиною другою статті 16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним.

Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин першої та другої статті 116 ЗК України (в редакції Кодексу, чинній на 9 вересня 2010 року) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 ЗК України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 набули право власності на гараж правомірно та використали своє право безоплатної приватизації земельної ділянки у спосіб та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 120, 121 ЗК України.

Касаційний суд погоджується з правильним висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що Львівська міська рада прийняла оскаржувану ухвалу в межах своєї компетенції, дотримуючись вимог частини першої

статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та порядку безоплатної приватизації земельних ділянок, встановленого статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 10 ЦПК України (в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України (в тій же редакції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 не створювалося та не реєструвалося, земельна ділянка за цією адресою знаходиться у комунальній власності Львівської міської ради і не передавалася об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку на праві власності чи праві користування земельною ділянкою з цільовим призначенням - для обслуговування багатоквартирного будинку.

Позивачами не спростовані належними та допустимими доказами зазначені встановлені судами обставини.

Касаційний суд погоджується з правильними висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивачами не доведено їх право власності чи право користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 і порушення їхніх прав оскаржуваною ухвалою Львівської міської ради та державним актом на право власності на землю, тому відмова у задоволенні позову є обґрунтованою.

Посилання заявників на ту обставину, що металевий гараж, який знаходиться на спірній земельній ділянці, не є капітальною спорудою та об`єктом нерухомості та не відповідає будівельно-технічним і протипожежним нормам щодо розташування по відношенню до житлового будинку, є безпідставними, зважаючи на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Франківського районного суду міста Львова від 29 березня 2010 року за ОСОБА_11 визнано право власності на спадкове майно - металевий гараж, позначений

під літерою Б-1 у технічному паспорті, виготовленому 16 лютого 2010 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», який встановлений на фундаменті площею 18,1 кв. м та знаходиться у АДРЕСА_1 , що набрало законної сили і є чинним.

Договори купівлі-продажу від 25 червня 2010 року та від 29 червня 2010 року, згідно яких ОСОБА_14 продала, а ОСОБА_8 і ОСОБА_9 придбали кожен по 1/2 частці гаражу, є чинними. Вказані договори є окремими правочинами, питання про визнання недійсними яких у межах цієї справи позивачі не ставили.

У матеріалах справи наявний висновок судової будівельно-технічної експертизи від 19 січня 2016 року № 4314, складений експертами Львівського науково- дослідного інституту судових експертиз, на виконання ухвали Франківського районного суду міста Львова від 21 жовтня 2014 року у адміністративній справі № 2-а-1768/11, згідно з яким металевий гараж, що знаходиться на АДРЕСА_1 , є капітальною спорудою та об`єктом нерухомості, відповідає діючим державно-будівельним нормам (а.с. 54-56 т. 2).

Зазначений висновок, складений за результатами судової будівельно-технічної експертизи, проведеної за ухвалою суду, відповідає критеріям його проведення і позивачами не оспорювався, а тому є належним і допустимим доказом у справі.

Заявники стверджують, що оспорювана ухвала міської ради та державний акт на право власності на земельну ділянку порушують їхні права на користування земельною ділянкою, яка належить до прибудинкової території будинковолодіння АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку, право користування якою належить мешканцям цього житлового будинку.

Проте судами встановлено і позивачами належними та допустимими доказами не спростовано, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку за цією адресою не створене, земельна ділянка знаходиться у комунальній власності Львівської міської ради і не передавалася об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку за вказаною адресою на праві власності чи праві користування земельною ділянкою з цільовим призначенням - для обслуговування багатоквартирного будинку.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості, що згідно із частиною першою статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено

статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 401 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 31 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 4 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук