ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 березня 2020 року

м.Харків

справа №643/352/20

провадження №22-ц/818/4/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року, постановлене під головуванням судді Довготько Т.М., в залі суду в місті Харкові, (повний текст судового рішення складено 11 грудня 2020 року), -

в с т а н о в и в :

У січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, не врахував надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 надав до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 надав до суду відповідь на відзив ОСОБА_2 , в якому зазначив, що позов підлягає задоволенню, оскільки договори позики укладались в інтересах сім`ї.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що договори позики були укладені в інтересах сім`ї та отримані у борг грошових коштів були використані для задоволення потреб сім`ї. Крім того позивачем не надано доказів того, що відповідач давала згоду на укладення таких договорів.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Судом встановлено, що 02 травня 2010 року ОСОБА_1 взяв у своєї матері ОСОБА_4 у борг грошові кошти в сумі 120 000 доларів США., що еквівалентно 960 000 грн. згідно курсу НБУ на травень 2010 року, для придбання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та наступного будівництва садового будинку для продажу, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2015 року, про що склав розписку.

02 січня 2013 року ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_4 у борг грошові кошти в сумі 20000 доларів США, що еквівалентно 160000 грн. згідно курсу НБУ на січень 2013 року, для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , які зобов`язався повернути до 31 грудня 2016 року, про що також склав розписку.

Станом на час укладення договору позики від 02 травня 2010 року та договору позики від 02 січня 2013 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Московського районного суду м.Харкова від 13.06.2019 року.

У встановлений строк ОСОБА_1 свого зобов`язання перед ОСОБА_4 не виконав, грошові кошти не повернув.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.05.2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 3 146 280, 00 грн. за договором позики від 02.05.2010 року, та 498 161 грн., за договором позики від 02.01.2013 року, а всього 3 652 441, 00 грн. рішення набрало законної сили.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що кошти у розмірі 3 146 280, 00 грн., що були стягнуті з нього на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.05.2018 року, він взяв у борг в інтересах сім`ї для придбання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , та будівництва будинку на даній земельній ділянці і на придбання квартири, що була зареєстрована за ОСОБА_5 . На час укладення договорів позики сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У зв`язку з цим позивач вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідачки на його користь половини суми стягнутих з нього коштів рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.05.2018 року, а саме: 1 826 220 грн.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із статтею 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення ст. 65 СК України дає можливість суду стверджувати, що відсутність згоди другого з подружжя на укладення договору позики на значну суму ставить під сумнів дійсність такого договору і не може покладати будь-яких обов`язків щодо його виконання на особу, яка не є стороною договору і не давала згоди на його укладення.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21.11.2018 року (справа №372/504/17), відступаючи від висновків Верховного Суду України, вважала в подібних правовідносинах, що укладення договорів без згоди другого подружжя свідчить про порушення його форми і надає право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Зі змісту розписки від 02 травня 2010 року вбачається, що ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_4 суму 120000 доларів США для придбання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та наступного будівництва садового будинку для продажу, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2015 року (а.с.78).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.05.2010 року, ОСОБА_1 за згодою дружини ОСОБА_2 придбав у власність земельну ділянку розміром 0,0575 га, за № НОМЕР_1 , квартал № НОМЕР_2 Садівничого товариства «50 років Жовтня», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31.10.2012 року, було визнано за ОСОБА_1 право власності на садовий будинок літ. «А-2» (в тому числі літ. «Ап») загальною площею 253,0 кв.м., прибудову до садового будинку площею 11,7 кв.м., в тому числі підвал літ «а», площею 5,2 кв.м., балкон літ. «аі», площею 6,5 кв.м., місцезнаходження якого є АДРЕСА_5 (а.с.14).

З витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.02.2013 року убачається, що, за ОСОБА_1 21.02.2013 року було зареєстровано право власності на садовий будинок літ «А-2» садівниче товариство «50 років Жовтня», ділянка № НОМЕР_1 , квартал №7) за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.15).

Зі змісту розписки від 02 січня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_4 суму 20000 доларів США для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , які зобов`язався повернути до 31 грудня 2016 року. (а.с.77)

Відповідно до договору купівлі продажу від 25.01.2013 року, відповідач ОСОБА_2 , за згодою чоловіка ОСОБА_1 , придбала у власність квартиру АДРЕСА_6 (а.с.16).

З витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.01.2013 року убачається, що за ОСОБА_2 25.01.2013 року було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.17).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч.1,2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Посилання апелянта на те, що гроші за борговими розписками ним були взяті в інтересах сім`ї, зазначені кошти були отримані в борг в присутності відповідачки та в подальшому витрачені на придбання земельної ділянки, на якій був побудований садовий будинок, та на придбання квартири, що є спільним майном подружжя є безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами. В матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_2 надавала згоду на укладення таких договорів або знала про їх укладення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18 (провадження 61-4114св20).

Сама відповідач заперечує обставини, на які посилається позивач. При цьому зазначає, що набуте у шлюбі нерухоме майно було придбане за власні кошти подружжя.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку зазначеним обставинам у справі і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду апеляційної скарги представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 при подачі відзиву на апеляційну скаргу заявив клопотання про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу та просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат. Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що інтереси відповідачки ОСОБА_2 представляє адвокат Царьов Р.В. на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 30 січня 2021 року (а.с.202).

Представником відповідачки на підтвердження понесених відповідачкою витрат на правову допомогу надано: додаткову угоду № 1 від 30 січня 2021 року до договору про надання професійної правничої допомоги від 30 січня 2021; акт приймання-передачі наданих виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правової допомоги від 30 січня 2021 року; копію квитанції №2/2021 від 30 січня 2021 року про сплату відповідачкою коштів адвокату у розмірі 5000 грн. та квитанцію №3/2021 від 02 березня 2021 року про сплату відповідачкою коштів адвокату у розмірі 1000 грн. Загальний розмір витрат відповідачки на правову допомогу становить 6 000 грн.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно до ч. 3 ст. 133, ст. 140, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, особа, як понесла витрати, пов`язані з витребуванням доказів та вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, має право вимагати відшкодування цих судових витрат за рахунок іншої сторони.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 6 та 7 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

До суду апеляційної інстанції позивач не надав заперечення проти клопотання відповідача про стягнення витрат на правову допомогу, не просив про їх зменшення.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що з урахуванням вимог розумності та справедливості, клопотання представника відповідачів про стягнення судових витрат підлягає задоволенню та стягненню з позивача на користь відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати правову допомогу у розмірі 6000 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 04.03.2021 року.