Справа № 308/120/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Логойди І.В.,

за участі секретаря судового засідання Лупак В.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №308/120/21 за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі першого відповідача Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, другого відповідача Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями поліції та суду

за участю:

представника позивача не з`явився

представника відповідача не з`явився

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до держави України в особі першого відповідача Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, другого відповідача Державної казначейської служби України третього відповідача Тячівського районного суду Закарпатської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями поліції та суду.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 13.05.2019 поліцейський СВПП Тячівського ВП Вурста М.М. склав протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ №048772 про керування о 23-30 в с.Угля по вул.Головній Тячівського району автомобілем «Джип», номерний знак НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння та відмову пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння. Постановою Тячівського районного суду від 25.07.2019 у справі №307/1468/19 позивача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та піддано штрафу у розмірі 10200 грн. в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Закарпатський апеляційний суд постановою від 20.02.2020 скасував зазначену постанову і закрив провадження у справі за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення. Враховуючи наведене, керуючись нормами Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просив задовольнити його позовні вимоги про стягнення на його користь 99000 грн у відшкодування заподіяної моральної шкоди незаконними діями поліцейських Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції та судді Тячівського районного суду.

Ухвалою суду від 08.01.2021 відкрито провадження у справі в частині позовних вимог до держави України в особі першого відповідача Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, другого відповідача Державної казначейської служби України; в частині позовних вимог до Тячівського районного суду Закарпатської області відмовлено у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 04.02.2021, розгляд справи було відкладено на 24.02.2021 та на 03.03.2021.

Від першого відповідача Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції 15.01.2021 було подано відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що такий не є належним відповідачем у даній справі, оскільки постанову про адміністративне правопорушення було складено поліцейським сектору реагування патрульної поліції Тячівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, а не працівником Управління патрульної поліції в Закарпатській області.

Відповідач два у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи. 01.03.2021 до суду надійшов відзив відповідача два, за змістом якого заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Судом було належно повідомлено сторін про судові засідання у даній справі, зокрема, у матеріалах справи є наявне поштове повідомлення, згідно з яким поштове відправлення разом з ухвалою суду від 08.01.2021 було вручено позивачу за вказаною ним у позовній заяві адресою, однак у судове засідання 04.02.2021 такий не з`явився, про наступне судове засідання позивача сповіщено шляхом надіслання судової повістки, яка належним чином йому вручена (до матеріалів справи додано поштове відстеження). У судове засідання по розгляду даної справи 24.02.2021 позивач з`явився, не подав обґрунтовані заперечення на відзив на позов відповідача першого, у судовому засіданні ознайомився з таким, наполягав на задоволенні позовних вимог.

У судове засідання 03.03.2021 сторони не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про розгляд справи судом.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного висновку.

Матеріалами даної справи встановлено, що 13.05.2019 поліцейський СВПП Тячівського ВП Вурста М.М. склав стосовно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ №048772 про керування о 23-30 в с.Угля по вул.Головній Тячівського району автомобілем «Джип гранд черокі», номерний знак НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння та відмову пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння. Постановою Тячівського районного суду Закарпатської області від 25.07.2019 у справі №307/1468/19 позивача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та піддано штрафу у розмірі 10200 грн. в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Закарпатський апеляційний суд постановою від 20.02.2020 скасував зазначену постанову і закрив провадження у справі за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення. Як вказує позивач, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення пояснень від нього не відбирали, оскільки в той день і в той час він на місці уявного правопорушення не знаходився, пояснень від свідків, зазначених у протоколі, також не відібрано, оскільки вони є вигаданими особами, відеозапис технічних засобів відеоспостереження події правопорушення до протоколу не приєднано. Під час судового розгляду його не було сповіщено належним чином про розгляд справи судом, висновок про вину зроблено на підставі фактів, поданих поліцейським.

Враховуючи наведене, керуючись нормами Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просив задовольнити його позовні вимоги про стягнення на його користь 99000 грн у відшкодування заподіяної моральної шкоди незаконними діями поліцейських Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції та суддею Тячівського районного суду. Розмір заявленої шкоди обґрунтовує розміром моральної шкоди за конвенційними зобов`язаннями держави. Тому, враховуючи практику ЄСПЛ мінімальний розмір шкоди визначено у сумі 3000 євро, що становить 99000 грн.

Свої вимоги позивач заявив, зокрема, до Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, а також до Державної казначейської служби України як відповідача, на якого покладено обов`язок виконувати судове рішення в частині виплат грошових сум.

Як встановлено матеріалами справи відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію» систему поліції складають: центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про національну поліцію» територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» створено Департамент патрульної поліції як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції та Головні управління Національної поліції по областях. Відповідно до п. 3 розд. 1, п. 9 розд. V «Положення про Департамент патрульної поліції» затвердженого наказом Національної поліції України №73 від 06.11.2015 року (розміщеного на сайті patrol.police.gov.ua) Департамент патрульної поліції складається із структурних підрозділів апарату Департаменту патрульної поліції і територіальних (відокремлених) підрозділів Департаменту патрульної поліції. Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки у банку, печатку. Відповідно до п.9 розділу V Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції 06 листопада 2015 року №73 (у редакції наказу Національної поліції 31 жовтня 2016 року №1114), Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права, мас самостійний баланс і згідно зі ст.80 ЦК України може виступати від власного імені в суді. Відповідно до структури Департаменту патрульної поліції (розміщеного на сайті - patrol.police.gov.ua) до структури входить територіальний підрозділ - Управління патрульної поліції в Закарпатській області. Разом з тим, особа яка складала адміністративні матеріали стосовно позивача не працює і ніколи не працювала в Департаменті патрульної поліції чи його структурних підрозділах. Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ №048772 вбачається що його було складено поліцейським сектору реагування патрульної поліції Тячівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області сержантом поліції Вурстою Миколою Миколайовичем. Таким чином, поліцейський ОСОБА_2 діяв не від імені Управління патрульної поліції в Закарпатській області чи Департаменту патрульної поліції, у зв`язку з чим Департамент патрульної поліції або його структурний підрозділ є неналежними відповідачами по даній справі.

Згідно зі статтею 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно з вимогами ст. 48 Цивільного процесуального кодексу України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема, щодо відповідальності держави, закріплено в конституційних та цивільно-правових нормах: стаття 56 Конституції України; статтях 1173-1176 ЦК України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Право на відшкодування шкоди у відповідності до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР виникає, зокрема, у разі закриття справи про адміністративне правопорушення.

Матеріалами справи встановлено, що Закарпатський апеляційний суд постановою від 20.02.2020 скасував постанову Тячівського районного суду Закарпатської області і закрив провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, встановлено незаконність рішень поліції та суду.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В обґрунтування розміру моральної шкоди позивачем наведено мінімальний розмір моральної шкоди за порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у розмірі 3000 євро, за порушення ж ст. 6 Конвенції 4000 4800 євро, ст. 13 Конвенції 6000 євро. Остаточну суму визначив у розмірі 3000 євро, що на день подання позову становить 99000 грн. Однак, слід відзначити, що даний розмір відшкодування встановлюється Європейським судом з прав людини за порушення державою конвенційних зобов`язань, у даному випадку, розмір відшкодування встановлюється згідно з вимогами цивільного законодавства. Судом, враховуючи визначений позивачем час юридичної реабілітації, обсяг вчинених дій та зусиль для відновлення попереднього стану, вважає за можливе визначити відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн.

Відповідачем у даній справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

При цьому суд враховує ч.4 ст. 263 ЦПК України, згідно з якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. А отже, суд керуючись вимогами ст. 48 ЦПК України, ст. 2 ЦК України та враховуючи правовий висновок Верховного Суду у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17, вважає, що позов слід задовольнити до держави України в особі Державної казначейської служби України та слід відмовити у задоволенні позову до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, разом з тим стягнення здійснювати з Державного бюджету України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.12,13,76-89,95,258,259,263-265,280-284 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2000 (дві тисячі) грн 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області І.В. Логойда