Справа № 444/1386/19 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й.
Провадження № 22-ц/811/3678/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Юзефович Ю.І.

з участю представника апелянта адвоката Заремби О.О., представника позивача адвоката Панюри Н.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Зеліско Р.Й., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Артасівської сільської ради Жовківського району Львівської області, правонаступником якої є Куликівська селищна рада Львівського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Артасівської сільської ради, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно - житловий будинок, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Артасівської сільської ради Жовківського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство Львівської обласної ради "Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації" про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Артасівської сільської ради, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно - житловий будинок.

Вимоги мотивував тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Артасів, Жовківського району Львівської області та його батьками є ОСОБА_3 - батько і ОСОБА_4 мати. Зазначає, що з часу його народження він був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 . У 1996 році позивач одружився та продовжував проживати за даною адресою із своєю дружиною. За цією ж адресою разом з ним проживали та були зареєстровані його батьки, брат, сестра та її діти. Однак, сімейне життя не склалося і після розлучення у 2010 році позивач знайшов собі роботу вантажника у м. Львові та, так як на роботу важко було доїжджати, то винаймав квартиру у м.Львові. Наголошує, що він навідувався до батьків, однак його брат ОСОБА_5 , який на цей час вже був одружений, виганяв його з будинку. Зазначає, що у кінці 2016 року ним було втрачено паспорт громадянина України і для того щоби продовжити закордонний паспорт він був змушений звернутись у Жовківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області для виготовлення нового паспорту громадянина України замість втраченого та в подальшому отримати закордонний. Там йому повідомили, що він за рішенням Жовківського районного суду Львівської області 03.02.2012 року знятий з реєстрації місця проживання. У зв"язку з цим позивач звернувся до Жовківського районного суду Львівської області із заявою про видачу йому копії рішення з якого йому стало відомо, що молодший брат ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання позивачем таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Також йому стало відомо, що його брат, після смерті їх матері звернувся до Артасівської сільської ради із заявою про винесення рішення про оформлення права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , надавши до заяви копію заповіту, який мати склала на його користь. Зазначає, що на підставі цієї заяви було винесено таке рішення та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Наголошує, що при винесенні рішення, не було враховано того факту, що даний житловий будинок відносився до колгоспного типу двору, у якому було зареєстровано вісім членів, серед яких і він, і кожен з яких мав частку, чим порушено право позивача і позбавлено його частки у майні бувшого колгоспного двору, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2020 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Артасівської сільської ради № 2 від 29 березня 2007 року "Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ".

Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно- будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , видане 09.02.2009 року Артасівською сільською радаю Жовківського району Львівської області на ім`я ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768,40 грн. судового збору сплаченого ним при подачі позовної заяви.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку. Вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин та недоведеністю обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач про порушене право дізнався лише у 2017 року, коли при внесенні 17.01.2017 року до Реєстру даних в Жовківському РВ ГУ ДМСУ у Львівській області йому повідомили, що він за рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03.02.2012 року знятий з реєстрації місця проживання за спірною адресою.

Невірними є висновки суду першої інстанції щодо перебігу позовної давності, адже позивач мав можливість значно раніше довідатись про оспорювані ним рішення і він не довів суду, що не міг цього зробити

Вказує на те, що позивач впродовж 29 років не бере участі в утриманні спірного майна та його ремонту. Усвідомлюючи те, що він є власником спірного будинку повинен був нести тягар його утримання, а не заявляти про свою власність через майже 30 років після його вибуття.

Судом встановлено, що за вказаною адресою первісного будинку, в якому проживав позивач, вже не існує. На його місці відповідачем збудовано новий будинок, будівництво якого розпочате ще покійною матір`ю сторін і закінчено відповідачем близько 2007 року.

За даними будинкової книги позивач у 1990 році у спірному будинку зареєстрований не був і зареєструвався у такому лише 18 вересня 1992 року, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Суд приймаючи оскаржуване рішення, базував його на припущеннях, а не на встановлених фактах.

Просить скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2020 року та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та його батьками є: ОСОБА_3 - батько та ОСОБА_4 мати, що стверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_1 , виданого 13.01.2017 року виконавчим комітетом Підлісненської сільської ради Жовківського району Львівської області, актовий запис № 13 від 19.03.1974 року.

Згідно довідки, виданої Артасівською сільською радою від 02 квітня 2019 року за № 144, станом на 30.06.1990 року житловий будинок в АДРЕСА_2 (57) відносився до колгоспного типу двору, головою якого була ОСОБА_6 , 1903 року народження, членами:

ОСОБА_3 - зять, 1941 року народження;

ОСОБА_4 - дочка, 1945 року народження;

ОСОБА_7 - онука, 1967 року народження;

ОСОБА_2 - онук, 1974 року народження;

ОСОБА_1 - онук, 1980 року народження;

ОСОБА_8 правнук, 1988 року народження;

ОСОБА_9 правнука, 1989 року народження.

Такого ж змісту довідка була видана на запит № 22 від 17.10.2019 року (а.с. 89-90) адвоката Деманджари Я.П. (представника відповідача ОСОБА_1 ) Артасівською сільською радою 25.10.2019 року за № 350 (а.с. 87).

Окрім довідки, адвокату Деманджарі Я.П. на його запит було надано відповідь Артасівською сільською радою 24.10.2019 року за № 02-21/77 з якої вбачається, що будинковолодіння в АДРЕСА_1 (нова хата) побудовано на одній земельній ділянці з будинковолодінням АДРЕСА_2 (стара хата), при здачі в експлуатацію будинковолодіння АДРЕСА_2 (стара хата) підлягала знесенню. Тому 2 (два) номери будинковолодіння в погосподарських книгах даної сільської ради не обліковувались. В архівній будинковій книзі є штамп реєстрації де видно, що гр. ОСОБА_2 , 1974 року народження зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджує погосподарська книга № 8 на 1980-1982 р.р. сторінка 39-42. В архівній будинковій книзі також є штамп перереєстрації 21.10.1988 р. у зв`язку із зміною прізвища з ОСОБА_10 на ОСОБА_7 , а дата вибуття даної особи це 08.07.1993 року, про що підтверджує погосподарська книга № 1 на 1991-1995 р.р.

Оглядом погосподарських книг с. АртасівЖовківського району Львівської області за 1986-1990 р.р. та 1991 -1995 р.р. судом першої інстанції встановлено, що у будинку за адресою: АДРЕСА_2 станом на 01.06.1990 року були зареєстровані:

ОСОБА_6 , голова сім`ї, 1903 року народження, членами:

ОСОБА_3 - зять, 1941 року народження;

ОСОБА_4 - дочка, 1945 року народження;

( ОСОБА_10 ) ОСОБА_7 - онука, 1967 року народження;

ОСОБА_2 - онук, 1974 року народження;

ОСОБА_1 - онук, 1980 року народження;

ОСОБА_8 правнук, 1988 року народження;

ОСОБА_9 правнучка, 1989 року народження.

З книги № 1 за 1991-1996 р.р. вбачається, що ОСОБА_7 вибула 08.07.1993 року з господарства за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були членами колгоспного двору на праві сумісної власності.

Троє із членів колгоспного двору померли - ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що було стверджено сторонами в судовому засіданні.

Згідно виписки з рішення виконкому Підліснянської сільської Ради народних депутатів від 18.01.1979 року № 3(а.с.97) "Про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку гр. ОСОБА_4 в с. Артасів", встановлено, що ОСОБА_4 , яка працює в колгоспі ім. Леніна, виконком Підліснянської сільської Ради народних депутатів вирішив дозволити проводити будівництво нового житлового будинку в с. Артасів на закріпленій за нею земельній ділянці. П. 2 зобов`язано гр. ОСОБА_4 після закінчення будівництва нового будинку, старий будинок знести. П.3 зобов`язано гр. ОСОБА_4 додержуватись затвердженого плану забудови садиби.

17.03.2007 року після смерті ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_1 звернувся до Артасівської сільської ради із заявою про винесення рішення про оформлення права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , надавши до заяви копію заповіту, який його мати ОСОБА_4 25.04.2005 року склала на його користь, що вбачається з копії даної заяви та копії заповіту (а.с. 13-14).

На підставі заяви ОСОБА_1 Артасівською сільською радою Жовківського району Львівської області 29 березня 2007 року винесено рішення «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 » відповідно до якого вирішено:

1) оформити право власності на будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 ;

2) видати свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 ;

3) Червоноградському МБТІ зареєструвати свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

09.02.2009 року на ім`я ОСОБА_1 виконавчим комітетом Артасівської сільської ради (на підставі рішення виконкому Артасівської сільської ради від 29.03.2007 року) було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме, на будинок АДРЕСА_1 в цілому, що вбачається з копії свідоцтва про право власності (а.с. 17). В подальшому, 02.03.2009 року, право власності було зареєстроване за ОСОБА_1 в КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» та видано на ім`я ОСОБА_1 витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 22039222 (а.с. 18).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спірним свідоцтвом порушене право власності позивача та інших осіб на частку у колгоспному дворі, оскільки вони постійно з часу його будівництва були зареєстровані у спірному будинку та брали участь у веденні спільного господарства, і зв`язку із двором станом на 30 червня 1990 року не втрачали.

Виконком Артасівської сільської ради Жовківського району Львівської області, при винесенні 29 березня 2007 року рішення «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 » в цілому на ОСОБА_1 , не врахував той факт, що даний житловий будинок відносився до колгоспного типу двору.Тобто, кожен з восьми членів колгоспного двору в АДРЕСА_3 мали право на 1/8 частки у його майні, в тому числі і позивач, проте оформивши на відповідача в цілому право власності, порушила тим самим право позивача та інших осіб, позбавивши їх частки у майні бувшого колгоспного двору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспному дворі, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.

Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Закон Української РСР «Про власність», який набув чинності 15 квітня 1991 року, не містив поняття «колгоспний двір» і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї.

Відповідно до статті 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

06 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключено з ЦК Української РСР статті 120-127, які врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, і статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірне домоволодіння мало статус колгоспного двору, про що зазначено у погосподарський книгах, оглянутих судом першої інстанції.

При поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, необхідно виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору.

Системний аналіз вищезазначених правових норм та письмових доказів у справі дають підстави для висновку, що позивач не втратив право на спірне майно, яке належало колгоспному двору, тому має право на 1/8 частку спірного майна. Неоформлення права власності документально не позбавляє його права на належну йому частку майна.

Оскільки ОСОБА_1 , як спадкоємцю за заповітом, після смерті ОСОБА_4 оформлено право власності на все спірне домоволодіння, без врахування 1/8 частки ОСОБА_2 (та інших членів двору) в колгоспному дворі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання в цілому недійсним рішення про оформлення права власності та свідоцтва про право власності за ОСОБА_1 на майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що в матеріалах справи відсутні докази оформлення відповідачем спадкування після смерті матері у передбачений законом спосіб.

У статті 13 Конституції України зазначено, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, за якою власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до статті 162 ЖК УРСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Отже, чинне законодавство визначає обов`язок для співвласника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла.

У зв`язку з цим, інші співвласники, які належним чином сплачують комунальні послуги як за себе, так і за іншого співвласника, вправі вимагати через суд стягнення в порядку регресу частину понесених витрат з недобросвісного співвласника.

Проте, сам по собі факт невиконання цього обв`язку одним із співвласників не може бути підставою для позбавлення його права власності щодо такого майна.

Щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Аналогічний за змістом правовий висновок міститься в постанов Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року по справі № 826/13768/16 (11-609апп18)

Також Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, що переглядається, позивач просив визнати недійсним рішення органу місцевого самоврядування за 2007 рік та скасувати свідоцтво, видане у 2009 році, з позовом звернулося у 2019 році, тобто, через значний проміжок часу.

В ході розгляду справи, позивачем надано докази на підтвердження того, що він не мав об`єктивної можливості довідатися про оспорювані рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтво раніше, оскільки дізнався про них лише після звернення у 2016 році в орган міграційної служби у зв`язку із втратою паспорта, де йому повідомили, що згідно із рішенням районного суду він з 03 лютого 2012 року він знятий з реєстрації за місцем знаходження спірного майна. З матеріалів справи убачається, що 17 листопада 2011 року Жовківським районним судом Львівської області ухвалено заочне рішення, яким позивача визнано таким, що втратив право на користування житлом в спірному будинку.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів ознайомлення позивача з вказаним рішенням суду, а відповідачем не доведено, що позивач міг об`єктивно раніше дізнатися про оспорювані рішення та свідоцтво, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.