Справа № 211/6914/20
Провадження № 2/211/901/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 липня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченко С. В.

при секретарі Польчик Л.В.

за відсутності:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача АТ «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши в порядку спрощеного провадження в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат » про стягнення моральної шкоди, яка заподіяна тяжким ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, яка заподіяна тяжким ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків, який у подальшому уточнив, вказавши, що з 09.12.1974 року по 19.11.2012 року працював у ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат » підземним механіком на дільниці № 3, підземним електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування на дільницях № 13, № 31 на шахті ім. Леніна. За свою сумлінну працю, професійну майстерність, особисті вагомі трудові здобутки він неодноразово нагороджувався грамотами та преміями.

19.11.2012 року він звільнився за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком.

18.07.1997 року йому було встановлено захворювання - деформуючий спондилоартроз переважно в шийно - грудному відділі хребта з вираженими статико - динамічними порушеннями. Захворювання визнане професійним .

За висновком МСЕК від 28.07.1997 року йому була встановлена втрата працездатності у розмірі 60 % в зв`язку з профзахворюванням. За висновком МСЕК від 28.07.1997 року його також визнано інвалідом третьої групи.

06.07.2004 року при повторному огляді МСЕК було підтверджено втрату його працездатності в розмірі 60% та третю групу інвалідності, безстроково. Йому була протипоказана важка фізична праця, а рекомендовано санаторно - курортне, профілактичне та медикаментозне лікування.

У зв`язку із профзахворюванням він має слабке здоров`я, та змушений постійно лікуватися, щоб хоч якось знімати болі в спині, шиї та суглобах.

Згідно Акту від 18.07.1997 року про розслідування та причини придбаного ним на підприємстві профзахворювання: воно виникло в результаті впливу фізичних навантажень на верхній та нижній пояс кінцівок та хребта, а також із за неблагоприємного мікроклімату та вимушеної робочої пози. Просить стягнути із відповідача грошову компенсацію в розмірі 204 000,00 грн., за заподіяну йому моральну шкоду у вигляді ушкодження здоров`я

без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, інших зборів та платежів.

Представником відповідача було надано відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначили, що з позовними вимогами не згодні та вважають їх незаконними і необґрунтованими. Зокрема представник вказав, що позивачем не доведений факт спричинення йому моральної шкоди а також її розмір, просить суд у задоволені позовних вимог позивача відмовити.

Позивач відповіді на відзив не надавав.

У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України «у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи.

Ч. 2 даної статті вказує, що «у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін».

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Позивач до суду не з`явився, раніше подавав заяву про розгляд справи за його відсутності, на заявлених вимогах наполягає з підстав, викладених в тексті позовної заяви.

Представник відповідача АТ «Криворізький залізорудний комбінат» який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження, до суду не з`явилася, скористалася своїм правом та направила до суду відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву представник ОСОБА_2 просить розглянути цивільну справу у спрощеному порядку без виклику сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 09.12.1974 р. по 19.11.2012 р. працював на підприємстві відповідача на посаді підземного механіка на дільниці № 3, підземним електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування на дільницях № 13, № 31 на шахті ім. Леніна Об`єднання «Кривбасруда», та 19.11.2012 р. був звільнений за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, в зв`язку з виходом на пенсію за віком, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 12-17).

Відповідно до Акту від 18.07.1997 року, Українським НДІ промислової медицини, встановлено, що професійне захворювання виникло у Позивача, внаслідок праці на ш. "В.І. Леніна" за професією підземний електромонтажник, механік, шкідливий стаж роботи 22,5 років, встановлено діагноз: деформуючий спондилоартроз переважно в шийно - грудному відділі хребта з вираженими статико - динамічними порушеннями та резистентним больовим синдромом (а.с. 5-6).

Згідно вказаного Акту причиною виникнення професійного захворювання стало через вплив на організм навантажень на верхній та нижній пояс кінцівок та хребта, а також через неблагоприйнятний мікроклімату та вимушеної робочої пози,

28.07.1997 року, позивач вперше пройшов огляд ЛТЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60%, визначено необхідність в оздоровленні в профілакторії.

06.07.2004 року, позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60%, встановлено третю групу інвалідності професійного захворювання, безстроково. Визначено необхідність санаторно курортному та медикаментозному лікуванні.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

На час виникнення спірних правовідносин (28.07.1997року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472.

Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2).

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5).

З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли 28 липня 1997 року, коли ОСОБА_1 вперше встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку із профзахворюванням.

На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка передбачала відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 60%, йому встановлена третя група інвалідності, безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на це покращення в стані здоров`я відсутнє, він постійно відчуває фізичний біль, загальну слабкість, швидко втомлюється.

Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Суд відхиляє заперечення відповідача про недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання та втрати ним професійної працездатності, що об`єктивно призводить до моральних страждань та зменшення благ, які позивач мав до моменту втрати працездатності.

Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстави для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав професійне захворювання. До такого висновку суд приходить з урахування доведеного факту роботи позивача в шкідливих умовах на шахті «В.І. Леніна», на якій саме відповідач зобов`язаний був створити безпечні та нешкідливі умови праці, однак не виконав даного обов`язку.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті ( ч.1 ст.1167 ЦК України).

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів ( ч.1 ст.1168 ЦК України).

Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя .

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 громадянам надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У відповідності до ст. 4 Закону України "Про охорону праці", державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому, суд враховує період роботи позивача на підприємстві відповідача в шкідливих умовах, характер та тривалість отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, що позивачу встановлено 60 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, безстроково, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, що вказує на неможливість покращення стану здоров`я позивача в подальшому, незворотність негативних наслідків профзахворювання в житті позивача, і, виходячи з цих обставин, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди 104 000,00 гривень.

Щодо проведення оподаткування моральної шкоди, завданої позивачеві ушкодженням здоров`я, присудженої судом йому до відшкодування, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон №466) внесено зміни до п.п.164.2.14 «а» ст.164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).

Так, відповідно до п.п.164.2.14 «а» ст.164 ПК України (з урахування змін, внесених Законом №466), до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що з 23 травня 2020 року суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків ОСОБА_1 , внаслідок заподіяння йому шкоди здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння їй шкоди життю та здоров`ю.

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди у 104 000,00 грн. як такої, що заподіяна позивачеві внаслідок ушкодження здоров`я, необхідно стягнути з відповідача без урахування утримання з нього обов`язкових податків і зборів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 1040,00 гривень.

Керуючись ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, Законом України «Про охорону праці», ст. 440-1 ЦК Української РСР, ст. ст. 4, 5, 13,19, 76-81, 89, 133, 141, 258-259, 263,265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат » про стягнення моральної шкоди, яка заподіяна тяжким ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» , 50029, м. Кривий Ріг, вул. Сімбірцева, 1-А, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , моральну шкоду в розмірі 104 000 (сто чотири ) грн. 00 коп. без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» , 50029, м. Кривий Ріг, вул. Сімбірцева, 1-А, на користь держави судовий збір в розмірі 1040 ( одна тисяча сорок ) гривень 00 коп.

Рішення може бути оскаржене учасниками справив апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко