ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2002/21 Справа № 213/3911/19 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_3 на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Алєксєєвим О.В. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 04 листопада 2020 року,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради м.Кривого Рогу, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, призначення опікуна та встановлення належності до громадянства України.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , яка проживала на території України та мала свою сім`ю. ОСОБА_2 вдруге взяла шлюб, та з чоловіком ОСОБА_4 переїхала проживати до Чеської Республіки. ІНФОРМАЦІЯ_1 році у ОСОБА_2 народилось двоє дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в свідоцтві про народження яких батьком зазначений ОСОБА_7 , країна народження якого Казахстан, мати ОСОБА_2 , країна народження якої - Україна.

У 2015 році відповідач повернулась до України разом з дітьми, яких залишила на виховання у позивача, сама можливо покинула країну. Діти більше чотирьох років проживають з позивачем та її чоловіком, які займаються вихованням дітей та забезпечують усім необхідним для їх належного розвитку. Діти навчаються у Криворізькій загальноосвітній школі №100, відвідують Криворізьку музичну школу. Окрім цього, ОСОБА_8 є вихованцем відділення плавання в Дитячо-юнацькій спортивній школі №2», куди зарахований за заявою позивача. Батьки дітей жодного разу до школи не з`являлись, навчанням дітей не цікавляться.Діти знаходяться на обліку у сімейного лікаря в КНП «ЦПМСД №7» КМР, декларації із сімейним лікарем підписані позивачем, остання оплачує необхідне лікування та обстеження дітей. Відповідач життям та станом здоров`я дітей не цікавиться, не займається їх вихованням та утриманням, тобто не виконує батьківські обов`язки, а тому повинна бути позбавлена батьківських прав відносно вказаних дітей.

Позивач офіційно працює, отримує заробітну плату, за місцем роботи характеризується позитивно, має добрий стан здоров`я, є заміжня, проживає з чоловіком ОСОБА_9 , який є пенсіонером. Для повноцінного життя дітей на території України, позивач бажає оформити опіку над малолітніми онуками. Оскільки позбавлення батьківських прав не звільняє від обов`язку утримувати дитину до досягнення нею повноліття, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання двох малолітніх дітей в розмірі 1/3 частки її заробітку (доходу).

Також позивач зазначає, що оскільки мати малолітніх дітей - відповідач ОСОБА_2 є громадянкою України, тому на підставі ст. 7 Закону України «Про громадянство» ОСОБА_6 і ОСОБА_5 є громадянами України з моменту народження.

У зв`язку з викладеним позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; призначити позивача опікуном вказаних дітей; стягнути з відповідача аліменти на утримання двох малолітніх дітей у розмірі 1/ 3 частки всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дітей на користь ОСОБА_1 ; встановити належність ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до громадянства України за народженням.

Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2020 року та 17 червня 2020 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_4 , третя особа Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради м. Кривий Ріг як Орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та встановлення належності до громадянства України закрито.

Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення аліментів - залишено без розгляду.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права..

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 2015 року не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей та навмисно ухиляється від їх виховання, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. В даній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідачка може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить ст.. 9 Конвенції про права дитини, ст.. 8 Конвенції та на перше місце повинні ставитись інтереси дитини.

В порушення вимог ч.ч. 4,5 ст. 19 СК України представником виконкому Інгулецької районної у місті ради м. Кривий Ріг не надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав матері та акт обстеження умов проживання дітей.

Крім того скаржник посилається на те, що мати дітей виїхала за кордон майже 5 років тому і відповідно не проживає з своїми дітьми, що є підставою для встановлення опіки над малолітніми дітьми ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

На даний час діти не мають жодного громадянства, що порушує їх конституційні права, своїм рішенням суд першої інстанції позбавив малолітніх дітей їх законного права на отримання громадянства України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 , які кожна окремо підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та видно з матеріалів справи, що ОСОБА_1 і ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дошлюбне прізвище « ОСОБА_12 » яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.48).

Відповідно до довідки ТОВ «Надєжда Л», ОСОБА_1 працює в товаристві з 26.09.2003 року, займає посаду сепараторник біомаси, її дохід за період з 01.07.2018р. по 30.06.2019р. склав 140128,76 грн (а.с.14). За місцем роботи остання характеризується позитивно.

Батьками дітей ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , які народились ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Пардубіце, Чеська Республіка є: батько- ОСОБА_13 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в с.Джамбул, Казахстан; мати ОСОБА_14 (дівоче ОСОБА_12 ), яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Інгулець, Україна (а.с.212-217).

Вироком районного суду у Світавах у Чеській Республіці від 03 листопада 2015 року судом затверджено угоду батьків про те, що неповнолітня ОСОБА_15 і неповнолітній ОСОБА_16 передаються на піклування матері. Батько зобов`язується виплачувати неповнолітнім дітям аліменти у розмірі по 3000 чеських крон на кожного, на користь матері дітей (а.с.238-242). Переклад вироку на українську мову виконано перекладачем ОСОБА_17 , справжність підпису якої засвідчено нотаріально.

Відповідно до акту, складеного представниками дільниці №3 ТОВ «УЮТ-2011», завіреного начальником дільниці №3 ТОВ «УЮТ- 2011» - ОСОБА_18 встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 разом з бабусею ОСОБА_1 та дідусем ОСОБА_9 з 2015 року по теперішній час. (а.с.17).

Згідно характеристики Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №100, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проживають з бабусею та дідусем, які постійно цікавляться навчанням онуків, регулярно відвідують школу. Діти виховані, відповідальні, підтримують дружні стосунки з багатьма учнями класу. Батьки дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_7 проживають в іншій країні, жодного разу до школи не з`являлись, навчанням дітей не цікавляться, зв`язок із практичним психологом школи не підтримують (а.с.24-27).

ОСОБА_5 є вихованцем відділення плавання в комунальному позашкільному навчальному закладі «Дитячо-юнацька спортивна школа №2», куди зарахований за заявою ОСОБА_1 . Остання приводить та забирає дитину з тренування (а.с.28,29).

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також навчаються в Комунальному позашкільному мистецькому навчальному закладі «Криворізька міська музична школа №7 Криворізької міської ради. Хлопчик на духовному відділі (саксофон) з 01.09.2019 року, дівчинка на фортепіанному відділі з 01.12.2017 року. Навчання в школі є платним (а.с.30,31).

ОСОБА_1 уклала декларації із сімейним лікарем для надання первинної медичної допомоги малолітнім ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.32,33).

Відповідно до інформації Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7» Криворізької міської ради, неповнолітні ОСОБА_6 і ОСОБА_5 знаходяться на обліку у сімейного лікаря з 13.08.2018 року. ОСОБА_5 в жовтні 2017 року прооперований в КП «Криворізька міська клінічна лікарня №8» КМР з причини аденоїдної вегетації і гіпертрофії мигдаликів ІІ ст. В 2018 році пройшов обстеження: УЗД, ОБП, ЗАК, ЗАС. Дитина ОСОБА_6 знаходиться на обліку та лікуванні у лікаря офтальмолога медичного центру «Ваш зір», проходила курси лікування корекції зору (апаратне лікування) (а.с.34).

Згідно листа державного секретаря Міністерства закордонних справ України слідує, за результатами здійсненої перевірки фактів звернення батьків дітей до закордонних дипломатичних установ України на території Чеської Республіки з питання набуття дітьми громадянства України не зафіксовано (а.с.35).

Відповідно до листа департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби, ОСОБА_2 є громадянкою України, ОСОБА_7 з питання набуття громадянства України в установленому порядку не звертався (а.с.113-114).

На звернення позивача ОСОБА_1 до Інгулецького відділення Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області 12 лютого 2020 року із заявою про розшук осіб зниклих безвісти (стосовно яких немає відомостей про їх місцеперебування) відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , останній відмовлено у внесенні відомостей до ЄРДР за ст.115 ч.1 (з додатковою відміткою безвісно відсутній) КК України, що у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність ознак кримінального правопорушення. В рамках матеріалу зареєстрованого до ЄО встановити точне місцезнаходження ОСОБА_2 не виявилось можливим. За базами даних Національної поліції не виявлено жодного факту притягнення ОСОБА_2 до будь-якої відповідальності на території України. Факт смерті останньої не реєструвався. Встановити її адресу в Чеській Республіці не надається можливим. (а.с.167).

Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради на підставі долучених позивачем ОСОБА_1 до позовної заяви документів стосовно обставин даної справи, комісія з питань захисту прав дитини не дійшла висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . За обставинами справи, в цей час неможливо додатково з`ясувати, підготувати або одержати документи за результатами опитування батьків щодо їх відношення до розгляду судом вказаного питання, обстеження умов проживання батьків, а також інші матеріали, які стосуються справи, а тому надати висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав не мають змоги. ОСОБА_1 на засіданні комісії була поінформована щодо порядку встановлення опіки над дітьми за вказаних обставин (а.с.80-81, 100-101).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав та про призначення позивача опікуном дітей, які є похідними від першої вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач свідомо, умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_19 та доньки ОСОБА_6 . Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про встановлення належності ОСОБА_19 та ОСОБА_6 до громадянства України, суд першої інстанції посилався на те, що право на звернення з питанням оформлення набуття громадянства України дитиною за народженням, мають батьки (один із них), які є громадянами України або інший законний представник дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Колегія суддів виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 дійсно протягом тривалого часу не спілкується з малолітніми дітьми ОСОБА_20 та ОСОБА_21 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом зі своєю бабусею - позивачкою у справі ОСОБА_1 .

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо свідомого та злісного ухилення відповідача ОСОБА_2 від участі у вихованні своїх малолітніх дітей та нехтування своїми батьківськими обов`язками, які є підставою для застосування щодо неї такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав..

З урахуванням установлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітніх дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач майже 5 років не проживає зі своїми дітьми, що є підставою для встановлення опіки над малолітніми дітьми ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

В силу частин першої та другої статті 11 Закону № 2342-ІV органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Органи опіки та піклування забезпечують, серед іншого, вирішення питань щодо: встановлення статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування; надання опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, та застосування інших форм влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; соціального захисту і захисту особистих, майнових, житлових прав та інтересів дітей.

Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, зокрема набуття дитиною статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей, які залишились без батьківського піклування, визначено Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок).

Згідно з положеннями Порядку наданню дитині статусу позбавленої батьківського піклування та взяттю її на відповідний облік передує низка заходів уповноважених органів, пов`язаних із встановлених певних фактів: проведення обстеження умов перебування дитини, стану здоров`я та з`ясування обставин, за яких дитина залишилася без батьківського піклування.

Пунктом 42 Порядку передбачено, що опіка, піклування над дитиною встановлюються рішенням районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради за наявності документів, зазначених у пункті 40 цього Порядку, або судом. Опікуном, піклувальником призначається переважно особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

Відповідно до статті 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного (частина четверта статті 63 ЦК України).

За змістом статті 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України.

Визначення механізму провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, зокрема, набуття дитиною статусу дитини-сироти, або дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей, які залишились без батьківського піклування, також регулюється Правилами опіки та піклування, затвердженими Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 (далі - Правила).

Згідно з положенням пункту 1 статі 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ою сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до листа Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради позивачу ОСОБА_1 повідомлено, що для визначення правового статусу дітей, встановлення опіки над дітьми та призначення ОСОБА_1 їх опікуном, ОСОБА_1 має право надати до органу внутрішніх справ заяву про розшук батьків дітей, після чого звернутись до виконкому Інгулецької районної у місті ради та надати визначений чинним законодавством перелік документів, для розгляду вказаного питання (а.с. 80-81, 100-101).

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 до виконкому Інгулецької районної у місті ради як органу опіки та піклування із заявою про бажання взяти опіку над малолітніми дітьми ОСОБА_22 та ОСОБА_23 не зверталась.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про призначення позивача опікуном дітей не підлягають задоволенню.

Посилання нв апеляційній скарзі на те, що представником виконкому Інгулецької районної у місті ради м. Кривий Ріг не надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав матері та акт обстеження умов проживання дітей, не заслуговують на увагу, оскільки відсутність висновку не впливає на правильність прийнятого рішення.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).

Відповідно до ст. 242 ЦК України законними представниками малолітніх дітей є батьки, опікун, інша особа, у випадках, встановлених законом.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 не являється опікуном малолітніх дітей: ОСОБА_24 і ОСОБА_22 позивач, як бабуся дітей не має права на отримання коштів на утримання дітей (аліментів) від їх матері.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що діти не мають жодного громадянства, що порушує їх конституційні права на отримання громадянства України, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.. 7 ЗУ «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Згідно ст.. 14 ЗУ «Про громадянство України» набуття громадянства України дитиною у зв`язку з перебуванням у громадянстві України її батьків чи одного з них , реєструється громадянином України за клопотанням того з батьків, який є громадянином України.

Відповідно до п.п.3,5 розділу 1 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень» заяву з питань громадянства дитини підписує один з її батьків або інший законний представник дитини. Заява та інші документи з питань громадянства дитини подаються одним з її батьків або іншим законним представником дитини за місцем проживання дитини або одного з її батьків чи іншого законного представника.

Пунктом 17 вищезазначеного Порядку передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за народженням особою, батьки (один із них) якої на момент її народження були громадянами України (частина перша статті 7 Закону), один з її батьків подає такі документи: заяву про оформлення набуття особою громадянства України за народженням; копію свідоцтва про народження особи; копію паспорта громадянина України або іншого передбаченого статтею 5 Законудокумента, що підтверджує факт перебування одного з батьків особи у громадянстві України на момент її народження.

Таким чином, право на звернення з питанням оформлення набуття громадянства України дитиною за народженням, мають батьки (один із них), які є громадянами України або інший законний представник.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 не є законним представником малолітніх дійтей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому у неї відсутні підстави для звернення з даними вимогами, а відповідач ОСОБА_2 з заявами про набуття громадянства України, малолітніми дітьми до відповідних органів не зверталась.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції врахував, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тобто, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Позивач належним чином не вмотивувала власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Даних про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо власної доньки, або даних про те, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, матеріали справи не містять.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 недоведеність фактів ухиляння відповідача від виховання дитини та свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, що відповідно до положень статті 367 ЦПК України знаходиться за межами повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи спір на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував пояснення сторін у справі, особу відповідача, інтереси малолітньої дитини та відносини, що склались між її батьками, а також виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав.

Виходячи з вищевикладеного апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у даній справі ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: