КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/9028/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/42473/19

08 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Заришняк Г.М.

- Рубан С.М.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Пономаренко Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними умов угоди та визнання договору недійсним, а також стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 23.12.2019 року, просив:

- визнати недійсними умови оспорюваного договору, а саме Угоди № SAMDNS033 від 14.11.2007 року, які стосуються встановлення та зміни відсоткової ставки за користування тілом кредиту, нарахування комісій, пені та штрафних санкцій з моменту укладення договору, зобов`язавши відповідача зробити перерахунок заборгованості;

- визнати недійсним договір кредитування, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» 27.11.2007 року, відповідно до якого на його ім`я був відкритий рахунок НОМЕР_1 та надано кредитні кошти у вигляді кредитного ліміту та застосувати при цьому правові наслідки недійсності правочину, передбачені п. 1 ст. 216 ЦК України;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь грошові кошти, стягнуті з нього відповідачем як комісію за обслуговування відкритого рахунку, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, пеню за несвоєчасне виконання умов договору; штрафні санкції у фіксованій частині та процентній складовій у розмірі 398 963, 84 грн.;

- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» закрити рахунок НОМЕР_1 і всі прив`язані до нього карткові рахунки, відкриті Банком на його ім`я, згідно наданою АТ КБ «ПриватБанк» виписки по рахунку НОМЕР_1 від 24.10.2019 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 14.11.2007 року позивач за пропозицією ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з умовами якої банком у період з грудня 2007 року по жовтень 2019 року було надано йому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту 15 900 грн. на платіжну картку «Універсальна» та відкрито для цієї цілі рахунок НОМЕР_1 (Угода № SAMDNS033 від 14.11.2007 року, згідно з довідкою Приватбанку від 04.04.2019 року № 7UB4UUD7GJCURHQ4).

При цьому за цей період позивачем було внесено на вказаний рахунок власні кошти у розмірі 414 863,84 грн.

Разом з тим, позивач вказує, що керуючись одноособово встановленими Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, відповідач стягнув всі ці кошти на свою користь та додатково пред`явив вимогу виплатити заборгованість у розмірі 105 343,15 грн. Тобто, крім тіла кредиту відповідачем було додатково нараховано та стягнуто з нього такі складові вартості, як комісія за обслуговування відкритого рахунку, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, пеня за несвоєчасне виконання умов договору, а також штрафні санкції у фіксованій частині та процентній складовій на загальну суму 520 206,99 грн.

Вважає, що надмірно стягнуті з нього кошти та нарахована заборгованість свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, як споживача, та були здійснені банком неправомірно із використанням нечесної підприємницької діяльності, зокрема: при укладенні договору з банком, позивача не було належним чином повідомлено про умови кредитування та не було узгоджено ті умови, які він вважав узгодженими, адже Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якими банк за весь період кредитування самостійно встановлював та змінював кредитний ліміт, відсоткову ставку за користування кредитними коштами, додаткові комісії та штрафні санкції, ним не підписувалися; банком безпідставно не було закрито рахунок, не зважаючи на неодноразові звернення позивача з приводу цього.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що правочин був вчинений ним під впливом помилки у зв`язку з приховуванням відповідачем інформації щодо істотних умов договору, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору кредитування від 14.11.2007 року, застосувавши при цьому наслідки недійсності правочину, передбачені п. 1 ст. 216 ЦК України, суд послався на те, що в матеріалах справи відсутній такий договір, не звернувши уваги сторін при дослідженні спірного договору на той факт, що в прохальній частині позову була допущена описка, замість 14.11.2007 року було помилково зазначено 27.11.2007 року, але застосував це як формальну підставу для відмови в позові.

Вказував на те, що відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним умов Угоди № SAMDNS033 від 14.11.2007 року, суд послався на те, що в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг та довідці про умови кредитування, в якій були зазначені процентна ставка у пільговий період та поза межами пільгового періоду міститься підпис позивача. Натомість суд не урахував висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, в якій вона дійшла висновку, що в даних випадках неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із даним позовом.

Зауважував, що надані відповідачем довідки та роздруківки з сайту не є належними доказами, оскільки ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони -Банку, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування; усі докази на які посилався відповідач у запереченнях на позов та якими згодом обґрунтовував рішення суд були надіслані суду, як додатки до пояснень, що були надані відповідачем замість відзиву, в порушення правил ст.. 178 ЦПК України.

Посилався на те, що відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача грошових коштів, суд зазначив, що позивачем не надано жодного доказу та належного обгрунтованого розрахунку на підтвердження стягнення з відповідача вказаної суми. При цьому, судом не було досліджено виписку про рух коштів, видану Банком 24.10.2019 року на вимогу позивача та надану суду на підтвердження своїх вимог, яка в свою чергу покладена в основу розрахунків.

У відзиві на апеляційну скаргу, АТ КБ «ПриватБанк» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2021 року залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Зазначив, що позивач 14.11.2007 року підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої отримав кредит у розмірі 47 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач не повернув Банку своєчасно грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором позивач має заборгованість. Позивач користується послугами Банку з 14.11.2007 року, а з позовом звернувся до суду лише 29.10.2019 року, тобто майже через 12 років, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вказував на те, що позивач не звертався з повідомленням до Банку про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, більше того, активно користувався карткою, що свідчить про прийняття ним діючих умов банківського обслуговування. Звертав увагу, що Банком було надано докази на підтвердження кредитних відносин з позивачем: виписка по рахунку, довідка про видані картки, довідка про зміну умов кредитування, копію заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, копія довідки про умови кредитування, яка підписана позивачем.

В судове засідання учасники справи не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належно, про причини неявки суду не повідомили, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за відсутності позивача та представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач підписав заяву про відкриття рахунків і надання послуг по договору SAMDNS033, дата відкриття рахунку 14.11.2007 року по кредитній картці, тип картки: НОМЕР_2 , номер картки НОМЕР_3 , строком дії - 11/09, сума кредитного ліміту 250 грн., базова процентна ставка 22,8% з розрахунку 360 днів в році, розмірі комісії за кредитну послугу 1% від суми заборгованості, строк дії кредитного ліміту відповідає терміну дії картки, порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості.

Крім того, позивач 26.12.2007 року підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів льотного періоду», в якій визначено базову процентну ставку, комісія за кредитне обслуговування, розмір щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів, комісія за зняття готівки, комісія за несвоєчасне погашення заборгованості.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» позивачу були видані наступні кредитні картки: НОМЕР_3 , дата відкриття - 14.11.2007, термін дії - 11/11; НОМЕР_4 , дата відкриття - 03.02.2011, термін дії - 10/15; НОМЕР_5 , дата відкриття - 25.12.2012, термін дії - 12/16; НОМЕР_6 , дата відкриття - 25.11.2015, термін дії - 05/19; НОМЕР_7 , дата відкриття - 10.12.2015, термін дії - 11/19; НОМЕР_8 , дата відкриття - 06.12.2017, термін дії - 11/21.

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картки оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що кредитний ліміт збільшувався.

Згідно виписок по рахунку, вбачається, що позивач користувався кредитними коштами значний проміжок часу, періодично сплачував заборгованість за кредитом, та станом на 07.05.2020 року розмір заборгованості становить 138 326,85 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх вимог, посилався на те, що при укладенні договору з банком йому не було належним чином повідомлено про умови кредитування та не було узгоджено ті умови, які банк вважав узгодженими, адже Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якими банк за весь період кредитування самостійно встановлював та змінював кредитний ліміт, відсоткову ставку за кредитування кредитними коштами, додаткові комісії та штрафні санкції, ним не підписувалися; банком безпідставно не було закрито рахунок, незважаючи на неодноразові звернення позивача з приводу цього.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання угоди недійсної, адже позивач підписавши довідку про умови кредитування погодився із запропонованими Банком умовами, значний проміжок часу користувався кредитними коштами, будь-яких заперечень щодо умов кредитування до звернення з позовом до суду починаючи з 2007 року не висловлював.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 1.1.3.2.3. Умов та Правил надання банківських послуг сторони обумовили, що банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менш, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці за картрахунком згідно з пунктом 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишаєза собою в однобічному порядку, за власним рішенням банку та без попереднього повідомлення клієнта.

Згідно з пунктом 1.1.5.2. Умов та Правил надання банківських послуг неотримання або несвоєчасне отримання клієнтом виписок про стан рахунків/вкладів, а також операції, здійснені по рахунках/картках/вкладах клієнта, не звільняє клієнта від виконання його зобов`язань за цим договором.

Пунктом 1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг визначено, що сторони передбачили, що у разі незгоди зі змінами правил та/або тарифів банку клієнт зобов`язаний звернутися до банку для розірвання договору і погасити заборгованість, що виникла перед банком, у тому числі й заборгованість, що виникла протягом 30 днів з моменту повернення карток, виданих власнику і його довіреним особам.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Частиною першою статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднався до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частин першої, другої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави яких визначається актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника визначена процентна ставка, розмір комісії порядок погашення заборгованості. При цьому, у заяві про відкриття рахунку та надання послуг наявний підпис позивача про його ознайомлення та згодою з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані позивачу для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом позивач підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку.

Крім того, у довідці про умови кредитування, яка підписана позивачем, також визначено процентну ставку, комісію, розмір щомісячних платежів, строк погашення щомісячних платежів, комісія за несвоєчасне погашення боргу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово проходив ідентифікацію клієнта та ознайомлювався з Умовами та Правилами надання банківських послуг, про що свідчить анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 10.02.2015 року.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що позивач був обізнаний щодо умов кредитування, усвідомлював правові наслідки невиконання кредитних зобов`язань, обсяг відповідальності та заперечень на час укладення договору не мав.

Відповідно до вимог ст. 215, 216, 217 ЦК України окрема частина договору або договір в цілому може бути визнано недійсним із застосуванням відповідних правових наслідків.

Обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки позивач погодився із запропонованими банком умовами кредитування, поставивши свій підпис на довідці про умови кредитування та заяві, якими визначено істотні умови договору.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що підстав для визнання угоди № SAMDNS033 від 14.11.2007 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не урахував висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, в якій вона дійшла висновку, що в даних випадках неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із даним позовом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки висновки у вказаній постанові викладені за інших обставин справи, предмета позову, підстав позову. Зокрема, у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Однак у даній справі, в заяві про відкриття рахунку та надання послуг, довідці про умови кредитування, анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, в яких визначено умови кредитування із зазначенням процентних ставок, комісій, строк дії кредитного ліміту, порядок погашення заборгованості міститься підпис позивача, що свідчить про ознайомлення останнього з умовами кредитування.

Посилався в апеляційній скарзі на те, що відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача грошових коштів, судом не було досліджено виписку про рух коштів, видану Банком 24.10.2019 року на вимогу позивача та надану суду на підтвердження своїх вимог, яка в свою чергу покладена в основу розрахунків, колегія суддів відхиляє, оскільки вимоги про стягнення коштів є похідними від вимоги про визнання угоди в частині недійсною, тому дійшовши висновку про відсутність підстав для визнання угоди недійсною, відсутні підстави і для стягнення на користь позивача коштів у розмірі 398 963,84 грн.

Доводи про те, щопозивач, не був повідомлений належним чином про зміну умов кредитного договору, колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За загальним правилом, при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди повинні відрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641, 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України.

При підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Відповідно до пункту 1.1.3.2.3. Умов та Правил надання банківських послуг банк змінює тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці за картрахунком, згідно з пунктом 1.1.3.1.9. договору. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням банку та без попереднього повідомлення клієнта.

Згідно з пунктом 1.1.2. Умов та Правил надання банківських послуг клієнт зобов`язаний одержувати виписки про стан картрахунків і про здійснені операції за картрахунками.

Пунктом 1.1.2.4. клієнт зобов`язаний у разі незгоди зі змінами Правил та/або Тарифів банку звернутися до банку для розірвання договору і погасити заборгованість, що виникла перед банком, у тому числі й заборгованість, що виникла протягом 30 днів з моменту повернення карток, виданих власнику і його довіреним особам. У разі незгоди зі списанням коштів з картрахунку повинен інформувати (також письмово, якщо рішення питання передбачає таку необхідність) банк про це протягом тридцяти п`яти днів з моменту списання.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору) кредитодавець перед укладенням договору про надання споживчого кредиту зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки;ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Виписка за картковим рахунком містить інформацію про збільшення кредитного ліміту та відсоткової ставки (а. с. 146-168).

Позивач будь-яких заперечень щодо збільшення відсоткової ставки та кредитного ліміту не заявляв (до звернення з позовом до суду), продовжував користуватися кредитною карткою, знімав кошти, вносив платежі, у тому числі, й зі сплати відсотків, комісії тощо. Із заявою до банку про розірвання договору у зв`язку з підвищенням відсоткової ставки не звертався.

Також Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди позивача із висновками суду та надану оцінку наявним у справі доказам.

Таким чином, суд першої інстанціїрозглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 липня 2021 року.

Головуючий: Судді: