ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6673/21 Справа № 214/3668/20 Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 214/3668/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Комунальне підприємство «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2021 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст судового рішення складено 05 травня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 04 серпня 2008 року позивача було призначено на посаду лаборанта централізованого серологічного відділу клініко-діагностичної лабораторії Обласного комунального закладу «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер».

20 червня 2019 року, згідно рішення Дніпропетровської обласної ради №388-14/VI від 19.10.2018 року, ОКЗ «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» було реорганізовано шляхом переведення в Комунальне підприємство «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради».

Позивачу було надано повідомлення від 16.03.2020 року про те, що 12 травня 2020 року посада, яку вона займає, підлягає скороченню, а інші вакантні посади у відповідача відсутні.

16 травня 2020 року позивача було звільнено із займаної нею посади у зв`язку зі скороченням штатів згідно з наказом Відповідача за № 69-ос від 16.05.2020 року.

Проте, позивач вважає, що її звільнення було незаконним та вчинене з порушенням процедури скорочення штатів, так як у відповіді № 115 від 01.04.2020 року на адвокатський запит від 16.03.2020 року відповідач зазначив, що станом на 16 березня 2020 року по КП «КШВД» ДОР» були вакантні 33 посади. Між тим, згідно наказу №84 від 12.03.2020 року «Про скорочення чисельності працівників» скороченню підлягали лише 18 посад, однак, незважаючи на їх наявність позивачу не було запропоновано наявну на КП «КШВД» ДОР» роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, або іншу вакантну роботу, яку позивач могла б виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду, а відтак її звільнення відбулось з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України.

Окрім того, позивач вважає, що відповідачем не було розглянуто питання щодо переважного права залишення на роботі, чим були порушені вимоги ст. 42 КЗпП України.

Таким чином позивач вважає, що при її звільненні, у зв`язку зі скороченням штату, відповідачем не була дотримана встановленим трудовим законодавством процедура звільнення працівника. Позивач зазначає, що у зв`язку з незаконним звільненням їй була спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 15000 грн. та яка полягає в постійних хвилюваннях про те, як матеріально забезпечити себе, оскільки вона була позбавлена права на отримання заробітку, внаслідок чого була змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, що постійно тримає її в нервовій та психологічній напрузі.

На підставі наведеного вище позивач просила суд визнати протиправним та скасувати наказ Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» (далі - Відповідач) №69-ос від 16.05.2020 року, поновити її на посаді лаборанта централізованого серологічного відділу клініко-діагностичної лабораторії Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» з 16 травня 2020 року, стягнути з Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2020 року по день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі згідно з місячним окладом на відповідній посаді у розмірі 2594 грн. 40 коп. та стягнути з Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» на її користь моральну шкоду у розмірі 15000 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи та не враховано, що станом на 16 березня 2020 року по КП «КШВД» ДОР» були вакантні 33 посади, відповідно до Наказу № 84 від 12.03.2020 року «Про скорочення чисельності працівників» скороченню підлягали лише 18 посад, однак, незважаючи на їх наявність позивачу не було запропоновано наявну на КП «КШВД» ДОР» роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, або іншу вакантну роботу, яку позивач могла б виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду, а відтак її звільнення відбулось з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачу були запропоновані наявні у відповідача вакансії, які відповідали її кваліфікації та освіті з моменту попередження її про звільнення. Зауважує на тому, що станом на 16 березня 2020 року по КП «КШВД» ДОР» були вакантні 33 посади, відповідно до Наказу № 84 від 12.03.2020 року «Про скорочення чисельності працівників» скороченню підлягали лише 18 посад, однак, незважаючи на їх наявність позивачу не було запропоновано наявну на КП «КШВД» ДОР» роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, або іншу вакантну роботу, яку позивач могла б виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду, а відтак її звільнення відбулось з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України.

Відзиви на апеляційні скарги не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційних скарг та просили задовольнити апеляційні скарги, представника Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» - Антоненка В.А., який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг та відзиву на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, з 04 серпня 2008 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду лаборанта централізованого серологічного відділу клініко-діагностичної лабораторії Обласного комунального закладу «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер», який 20 червня 2019 року згідно рішення Дніпропетровської обласної ради №388-14/VI від 19.10.2018 року було реорганізовано шляхом переведення в Комунальне підприємство «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» (а.с.19-21).

02 березня 2020 року відповідачем був виданий наказ за №77 «Про реорганізацію та оптимізацію ліжкового фонду із скороченням штатних одиниць», а 12 березня 2020 року був виданий наказ за №84 «Про скорочення чисельності працівників», яким було наказано інспектору з кадрів протягом 10 календарних днів ознайомити з наказом та попередити про можливе вивільнення 12 травня 2020 року в разі скорочення штату працівників, зокрема, ОСОБА_1 лаборанта централізованого серологічного відділу (а.с.65-66, 67-68).

16 березня 2020 року, відповідно до повідомлення №7, позивачу, яка працювала лаборантом централізованого серологічного відділу клініко-діагностичної лабораторії, у зв`язку зі скороченням 12 травня 2020 року посади, яку вона обіймала, було запропоновано переведення на вакантні посади молодшої медичної сестри та сестри медичної, а також попереджено, що в разі відмови від запропонованих посад її буде звільнено 16 травня 2020 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.60).

З акту від 16.03.2020 року, складеному працівниками відповідача, вбачається, що позивач відмовилась поставити підпис у повідомленні про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штатів від 16.03.2020 року за №7, висловивши свою незгоду. Зазначено, що дана подія відбулась о 08 год. 30 хв. 16 березня 2020 року (а.с.61).

Як вбачається із повідомлення відповідача від 16.03.2020 року за №13 та акту від 16.03.2020 року, складеного працівниками відповідача, позивач о 12 год. 30 хв. 16 березня 2020 року з`явилась для підписання повідомлення №13 від 16.03.2020 року про скорочення 12 травня 2020 року посади, яку вона обіймала, однак на той час вакантні посади були вже відсутні (а.с.62, 63).

Згідно акту від 14.05.2020 року за підписом головного лікаря та в.о. інспектора з кадрів, о 12 год. 14 травня 2020 року, позивача було запрошено до кабінету головного лікаря та запропоновано звернутись до КНП «Криворізька міська поліклініка №5» КМР» стосовно наявних вакансій лаборантів у тому закладі, на що позивач погодилась звернутись до КНП «Криворізька міська поліклініка №5» КМР» (а.с.64).

16 травня 2020 року наказом №69-ос «Про звільнення з роботи працівників у зв`язку зі скороченням штату, згідно наказу по диспансеру №77 від 02.03.2020 р. та №84 від 12.03.2020 р.» ОСОБА_1 лаборанта централізованого серологічного відділу клініко-діагностичної лабораторії було звільнено з посади 16 травня 2020 року у зв`язку зі скороченням штатів (п. 1 ст. 40 КЗпП України) (а.с.22).

Звертаючись до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди позивач посилалась на те, що її звільнення було незаконним та вчинене з порушенням процедури скорочення штатів, так як у відповіді № 115 від 01.04.2020 року на адвокатський запит від 16.03.2020 року відповідач зазначив, що станом на 16 березня 2020 року по КП «КШВД» ДОР» були вакантні 33 посади. Між тим, згідно наказу №84 від 12.03.2020 року «Про скорочення чисельності працівників» скороченню підлягали лише 18 посад, однак, незважаючи на наявність вказаних похад позивачу не було запропоновано наявну на КП «КШВД» ДОР» роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, або іншу вакантну роботу, яку позивач могла б виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду, а відтак її звільнення відбулось з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України. Окрім того, позивач зауважувала, що відповідачем не було розглянуто питання щодо переважного права залишення на роботі, чим були порушені вимоги ст. 42 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задавлені позовних вимог позивача , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем по справі при звільненні ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату було дотримано вимоги ст.ст.42, 49-2 КЗпП України та позивачу були запропоновані наявні у відповідача вакантні посади, які відповідали її кваліфікації та освіті з моменту попередження її про звільнення.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст. 5-1 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04 лютого 1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами) роз`яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 березня 2020 року відповідачем був виданий наказ за №77 «Про реорганізацію та оптимізацію ліжкового фонду із скороченням штатних одиниць», а 12 березня 2020 року був виданий наказ за №84 «Про скорочення чисельності працівників», яким було наказано інспектору з кадрів протягом 10 календарних днів ознайомити з наказом та попередити про можливе вивільнення 12 травня 2020 року в разі скорочення штату працівників, зокрема, ОСОБА_1 лаборанта централізованого серологічного відділу (а.с.65-66, 67-68).

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно відповіді № 115 від 01.04.2020 року на адвокатський запит від 16.03.2020 року, станом на 16 березня 2020 року по КП «КШВД» ДОР» були вакантні 33 посади. Між тим, пропонуючи позивачу вакантні посади молодшої медичної сестри та сестри медичної, відповідач по справі не запропонував позивачу, як найменше, наявні посади лаборанта з бактеріології та лаборанта КДЛ, які відповідають спеціальності позивача - лаборант централізованого серологічного відділу клініко-діагностичної лабораторії Обласного комунального закладу «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер».

При цьому зазначивши в повідомлення від 16.03.2020 року за №13 та в акті від 16.03.2020 року, складеному працівниками відповідача про те, що позивач після проходження певного часу, а саме о 12 год. 30 хв. з`явилась для підписання повідомлення №13 від 16.03.2020 року про скорочення 12 травня 2020 року посади, яку вона обіймала, однак на той час вакантні посади були вже відсутні (а.с.62, 63), відповідач по справі не надав доказів того, що вакансії молодшої медичної сестри та сестри медичної були зайняті.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачу були запропоновані наявні у відповідача вакансії, які відповідали її кваліфікації та освіті з моменту попередження її про звільнення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачу були запропоновані всі наявні у відповідача вакансії, які відповідали її кваліфікації та освіті з моменту попередження її про звільнення.

Колегія суддів вважає, що позивач була звільнена з роботи з порушенням вимог трудового законодавства, у відповідача дійсно мало місце скорочення штату, натомість власник під час скорочення штату не запропонував позивачу інші посади, які були вільними на час скорочення штату, зокрема лаборанта з бактеріології та лаборанта КДЛ, що є порушенням трудових прав та гарантій ОСОБА_1 , визначених ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, тому позовні вимоги позивача про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами та доповненнями (далі Порядок №100 від 08.02.1995 року).

З урахуванням цих норм, зокрема абз.2 п.2 Порядку №100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п.5 розділу IV Порядку №100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку № 100).

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

На день розгляду справи у суді апеляційної інстанції, позивач перебувала у вимушеному прогулі з 17 травня 2020 року по 13 липня 2021 року, тобто 288 робочі дні, згідно норми робочого часу, а тому на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 74 718,72 грн. (43,24 грн. (середньогодинна заробітна плата позивача, розрахована відповідно до Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100) х 6 годин * 288 робочих дня), а тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2020 року по 13 липня 2021 року в сумі 74 718 грн. 72 коп.

Крім того колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду, з огяляду на нступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерплій особі вартісного еквівалента завданої моральної шкоди.

Пленум Верховного Суду України в Постанові №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці», вказав на те, що ця сума підлягає стягненню у випадках наявності вини підприємства та якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини у несвоєчасній виплаті.

Таким чином, оскільки діями Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» позивачу по справі були спричинені моральні страждання, які виразилися в тому, що позивач, яка внаслідок незаконного звільнення відчуває занепокоєння та моральні страждання з приводу її безпідставного звільнення, що відображується на стані її здоров`я, з урахуванням вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, колегія суддів вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 грн., що буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги позивача та її представника підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог позивача, визнання протиправним та скасування наказу Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» № 69-ос від 16.05.2020 року «Про звільнення з роботи працівників у зв`язку зі скороченням штату, згідно наказу по диспансеру №77 від 02.03.2020 р. та №84 від 12.03.2020 року» ОСОБА_1 - лаборанта централізованого серологічного відділу клініко-діагностичної лабораторії, поновлення ОСОБА_1 на посаді лаборанта централізованого серологічного відділу клініко-діагностичної лабораторії Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» з 17 травня 2020 року, стягнення з Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2020 року по 13 липня 2021 року в сумі 71 718 грн. 72 коп. та моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

В іншій частині в задоволені позову слід відмовити.

На підставі статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання позову в сумі 2942 грн. 80 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 4414 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , - задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення по справі.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» № 69-ос від 16.05.2020 року «Про звільнення з роботи працівників у зв`язку зі скороченням штату, згідно наказу по диспансеру №77 від 02.03.2020 р. та №84 від 12.03.2020 року» ОСОБА_1 лаборанта централізованого серологічного відділу клініко-діагностичної лабораторії.

Поновити ОСОБА_1 на посаді лаборанта централізованого серологічного відділу клініко-діагностичної лабораторії Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» з 17 травня 2020 року,

Стягнути з Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2020 року по 13 липня 2021 року в сумі 71 718 (сімдесят одна тисяча сімсот вісімнадцять) грн. 72 коп.

Стягнути з Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн.

В іншій частині в задоволені позову відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову в сумі 2942 (дві тисячі дев`ятсот сорок дві) грн. 80 коп.

Стягнути з Комунального підприємства «Криворізький шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 4414 (чотири тисячі чотириста чотирнадцять) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: