ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4006/21 Справа № 215/1167/17 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 215/1167/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2021 року, яке постановлено суддею Демиденко Ю.Ю. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Убієнних Л.М., про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову заначено, що мати позивача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя, ІНФОРМАЦІЯ_2 , в присутності свідків посвідчила заповіт, яким все своє майно заповідала йому - ОСОБА_1 . Звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини позивач дізнався, що через місяць після посвідчення заповіту 22.04.2016 року, а саме 21.05.2016 року, його мати посвідчила заповіт на користь своєї онуки ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що мати знаходилася в хворобливому, депресійному стані, не розуміла значення своїх дій, маючи вік 99 років, тому заповіт на користь відповідача не відповідав її справжній волі, вважає, що ОСОБА_2 вмовила мати змінити заповіт на її користь.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати недійним заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Убієнних Лідією Михайлівною 21 травня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 333.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що ОСОБА_3 мала психічний стан, який не дозволяв спадкодавцеві адекватно реагувати на події та висловлювати свою волю. Свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 які підписали заповіт і були свідками при його складанні є родичами відповідача ОСОБА_4 та не могли бути запрошені заповідачем.

Позивач вважає, що суд необґрунтовано відмовив позивачу в призначенні судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану заповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_7 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача ОСОБА_4 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що на день складання заповіту ОСОБА_3 знаходилася в хворобливому, депресійному стані, не розуміла значення своїх дій, маючи вік 99 років, тому заповіт на користь відповідача не відповідав її справжній волі, вважає, що ОСОБА_4 вмовила мати змінити заповіт на її користь.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що заповідач ОСОБА_3 в момент складення спірного правочину перебувала у стані, що перешкоджав їй усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а відтак при складанні заповіту додержано вимоги, необхідні для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно зі ст. 1305 ЦК України, набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Частиною 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

При цьому, відповідно до вимог ст.ст. 215,216 ЦК України, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи».

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Положеннями ст. 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до частин першої та другої ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, на заповіт, як односторонній правочин, розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно зі ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою, п`ятою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 21.05.2016 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зробила розпорядження, яким все своє майно заповідала відповідачу ОСОБА_8 . Вказаний заповіт був посвідчений нотаріально, в присутності двох свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_5 , які засвідчили, що ОСОБА_3 повністю розуміє значення своїх дій, діє без будь якого примусу. Вказаний заповіт був зачитаний заповідачу вголос, підписаний ОСОБА_3 і свідками які засвідчили, що вони не є членами сім`ї чи близькими родичами заповідача.

Як на підставу для задоволення позовних вимог про визнання заповіту недійсним позивач посилався на те, що на день складання заповіту ОСОБА_3 знаходилася в хворобливому, депресійному стані, не розуміла значення своїх дій, маючи вік 99 років, тому заповіт на користь відповідача не відповідав її справжній волі, вважає, що ОСОБА_8 вмовила мати змінити заповіт на її користь.

При цьому, в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 пояснили що ОСОБА_3 не розуміла значення своїх дій за станом здоров`я. Вказали на те, що позивач ОСОБА_1 до 07.05.2016 року здійснював належний догляд за матір`ю - ОСОБА_3 , яка не могла пересуватися, сама себе обслуговувати за віком та станом здоров`я. ОСОБА_13 і ОСОБА_14 особисто допомагали позивачу доглядати матір, та стверджували, що ОСОБА_3 мала проблеми з пам`яттю, забувала своє та їх ім`я, не пам`ятала родичів. Особливо стан здоров`я заповідача погіршився після її падіння з ліжка, та лікування отриманої травми в квітні 2016 р. Свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_3 скаржилася особисто їй, що відповідач ОСОБА_8 її ображає, штовхає, не дає їсти. Заповідач розмовляла та чекала на прихід доньки ОСОБА_15 , яка давно померла.

Однак, свідки - секретарі сільської ради ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , а також фельдшер лікарні ОСОБА_18 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснили, що в 22.04.2016 року, під час складання першого заповіту на ім`я сина ОСОБА_3 все розуміла, просто в заповідача був слабкий слух і травмована рука, тому вона не могла підписати перший заповіт. Фельдшер ОСОБА_18 також відвідувала ОСОБА_3 вдома в квітні-травні 2016 року, протягом 10 днів робила їй уколи, та стверджує, що ОСОБА_3 мала загальну слабкість, слабкий слух, але була психічно здорова.

Мешканці села Красна Балка ОСОБА_19 і ОСОБА_20 які є сусідами ОСОБА_3 пояснили, що заповідач сама розповідала, що син ОСОБА_1 її ображав і вона хоче скласти заповіт на ОСОБА_21 . Всі, хто до неї приходив, а це були ОСОБА_22 , ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , вона впізнавала, та пам`ятала.

Крім того, дослідженими медичними документами, наявними в матеріалах справи встановлено, що ОСОБА_3 на обліку в психіатричних медичних закладах не перебувала, страждала на «діффузний кардіосклероз».

На підставі наведеного вище суд першої інстанції дійшов висновку про те, що тверджень свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 недостатньо для визнання заповіту недійсним, при цьому судом першої інстанції встановлено що волевиявлення заповідача було вільним, заповіт відповідав волі ОСОБА_3 , що підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_1 не довів недійсності заповіту, а підстави, викладені позивачем в позовній заяві, не підтверджується належними та допустимими доказами.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача про те, що ОСОБА_3 мала психічний стан, який не дозволяв спадкодавцеві адекватно реагувати на події та висловлювати свою волю. Свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 які підписали заповіт і були свідками при його складанні, є родичами відповідача ОСОБА_8 та не могли бути запрошені заповідачем за станом здоров`я, з огляду на те, що відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з вимогами ЦПК України, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем обставин, які б могли свідчити про недійсність заповітів.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати оспорюваний позивачем заповіт недійсним, оскільки позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при їх складанні чи посвідченні

Також колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд необґрунтовано відмовив позивачу в призначенні судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану заповідача, оскільки дійсно, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до статті 105 ЦПК України, суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Підставою для визнання правочину недійсним, за статтею 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, провадження № 61-7835сво19, виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним, згідно частини першої статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 13 травня 2019 у справі № 372/830/17-ц, провадження № 61-39444св18, у Постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 234/9293/14-ц, провадження № 61-2968св19, у Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц, провадження № 61-43716св18, у Постанові Верховного Суду від 07 серпня 2020 року у справі № 234/15365/17-ц, провадження № 61-259св19 та у Постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 761/10023/13-ц, провадження № 61-9951св18.

Натомість, заперечуючи проти висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання позивача про призначення комісійної психіатричної експертизи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач по справі та його представник, після роз`яснення їм колегією суддів положень ст.ст.12,81 ЦПК України, не заявили відповідного клопотання в суді апеляційної інстанції, що свідчить про небажання позивача проводити відповідну експертизу.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: