Постанова

Іменем України

30 червня 2021 року

м. Київ

справа № 482/273/17

провадження № 61-450св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 серпня 2018 року у складі судді Баранкевич В. О. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Лисенка П. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном та покладення обов`язку щодо приведення майна в попередній стан.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2008 року є власником майнового комплексу будівель та споруд, розташованих на АДРЕСА_1 . До складу вказаного майнового комплексу входили, в тому числі, адміністративна будівля, де розташоване кафе-їдальня, а також прохідна та кам`яна огорожа.

07 вересня 2001 року між попереднім власником вказаного майнового комплексу Відкритим акціонерним товариством «Кашперівський завод будівельних матеріалів» (далі - ВАТ «Кашперівський завод будівельних матеріалів») та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, який зареєстрований на товарній біржі «Ріко-Альянс», за умовами якого останній придбав частину вищезазначеного майна (кафе-їдальню), розташованого на АДРЕСА_1 .

Також, за договором купівлі-продажу від 26 листопада 2003 року між директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Кашперівське родовище» (далі - ТОВ «Кашперівське родовище») та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу прохідної, площею 12,2 кв. м, і кам`яної огорожі № 1-3, які є невід`ємною частиною цілісного майнового комплексу, що належить на праві власності позивачу.

18 лютого 2008 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на кафе літ. «А-2» на АДРЕСА_1 , та огорожу № 1-3, а 13 березня 2008 року свідоцтво про право власності на прохідну на АДРЕСА_1 .

У подальшому на місці прохідної та огорожі ОСОБА_3 побудовано пункт технічного обслуговування автомобілів.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2010 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2010 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2011 року залишено без змін, вищезазначені договори купівлі-продажу від 07 вересня 2001 року та 26 листопада 2003 року визнано недійсними. Зобов`язано ОСОБА_3 привести прохідну та кам`яну огорожу в попередній стан, шляхом їх відновлення.

Проте, не виконавши вказане рішення суду, ОСОБА_3 здійснив відчуження вказаного нерухомого майна, уклавши 23 квітня 2015 року договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д. В., відповідно до якого продав ОСОБА_2 нерухоме майно - пункт технічного обслуговування легкових автомобілів зі складом запчастин, який розташовано на місці прохідної та кам`яної огорожі на АДРЕСА_1 .

Позивач вважав, що зобов`язання, які покладені судовим рішенням на ОСОБА_3 щодо приведення прохідної та огорожі до попереднього стану, останнім не виконано, а тому зазначений обов`язок перейшов до нового власника майна ОСОБА_2 .

Позивач просив суд:

усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, що належить йому на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

демонтувати за рахунок ОСОБА_2 пункт технічного обслуговування автомобілів, який розташовано на місці прохідної - літ. О-1, та кам`яної огорожі № 1-4, за адресою: АДРЕСА_1 , та привести їх у той стан, в якому вони були до будівництва у тих же розмірах, відповідно до даних технічної документації БТІ;

стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 серпня 2018 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів свого порушеного права зі сторони саме відповідача, а обставини, на які посилається позивач у своєму позові вже були встановлені рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2010 року, яке набрало законної сили, а тому не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. Відповідач правомірно набула право власності на нерухоме майно - пункт технічного обслуговування легкових автомобілів зі складом запчастин, а позивач обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції, надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди позбавили позивача можливості належного виконання остаточного судового рішення. яке захищало його право власника користуватися та розпоряджатися нерухомим майно; позивач намагався виконати рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2010 року, однак вжиті заходи не призвели до позитивного результату.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 24 липня 2008 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого останній придбав комплекс будівель та споруд, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

До складу комплексу входили: адмінбудівля приміщення № 1 за літ. «А-2», кам`яний, загальною площею 496,5 кв. м, блочний цех літ. «Б-1», кам`яний загальною площею 719,4 кв. м, котельня літ. «В-1», кам`яна, загальною площею 333,4 кв. м, електротрансформаторна літ. «Г-1», цегляна, центральний склад літ. «Д-1», кам`яний, загальною площею 223,1 кв. м, склад літ. «Е-1», кам`яний, загальною площею 12,0 кв. м, підвал літ. «Ж-1» п/д, кам`яний, загальною площею 67,5 кв. м, склад ПММ літ. «З-1», кам`яний, заправка МПП літ. «І-1», кам`яна, мехмайстерня літ. «К-1», кам`яна, загальною площею 1 597,9 кв. м, водонапірна вежа літ. «Л-1», цегляна-кам`яна, битова будівля літ. «М-1» кам`яна, загальною площею 84,7 кв. м, огорожа № 1-4, споруда № 5, прохідна літ. «О-1», кам`яна (а. с. 4).

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2010 року визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - кафе-їдальні розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 07 вересня 2001 року, укладений на Універсальній товарній біржі «Ріко-Альянс» між ВАТ «Кашперівський завод будівельних матеріалів» і ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу прохідної та кам`яної огорожі за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 26 листопада 2003 року між ОСОБА_3 та директором ТОВ «Кашперівське родовище» Михайліченко А. М.

Зобов`язано Котика Д. П. привести прохідну (літ. «О-1») та кам`яну огорожу в той стан, в якому вони були до будівництва на їх місці пункту технічного обслуговування автомобілів, шляхом знесення двох гаражних боксів, які були прибудовані до прохідної, будівлі складу, інших прибудов та відновити огорожу, на місці якої було побудовано пункт технічного обслуговування автомобілів (а. с. 6-8).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2010 року рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2010 року в частині покладення зобов`язання на ОСОБА_3 привести прохідну та кам`яну огорожу в той стан, в якому вони були до будівництва на їх місці пункту технічного обслуговування автомобілів, шляхом знесення двох гаражних боксів, які були прибудовані до прохідної, будівлі складу, інших прибудов та відновити огорожу та знесення гаражних боксів, які були прибудовані до прохідної, будівлі складу, інших прибудов змінено. Зобов`язано ОСОБА_3 привести прохідну та огорожу в попередній стан, шляхом їх відновлення. В іншій частині вказане рішення залишено без змін (а. с. 9-11).

Рішення суду ОСОБА_3 не виконане, що підтверджується вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 11 січня 2012 року, яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 382 КК України.

На підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д. В. за реєстровим № 438, власником нерухомого майна - пункт технічного обслуговування легкових автомобілів зі складом запчастин, загальною площею 131,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , стала ОСОБА_2 (а. с. 16-17).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у позові, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не довів свого порушеного права зі сторони саме відповідача, а обставини, на які посилається позивач у своєму позові вже були встановлені рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2010 року, яке набрало законної сили, а тому не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. Відповідач правомірно набула право власності на нерухоме майно - пункт технічного обслуговування легкових автомобілів зі складом запчастин, а позивач обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права.

Зазначені висновки судів попередніх інстанцій є передчасними та свідчать про порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та третьої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Частиною першою статті 321 ЦК України також визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 78 ЗК України також визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Суди попередніх інстанцій встановили, що пункт технічного обслуговування легкових автомобілів зі складом запчастин, який належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, був побудований ОСОБА_3 на місці прохідної та кам`яної огорожі, які належать позивачу.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2010 року встановлено неправомірність набуття права власності на будівлю (прохідну) та споруду (кам`яна огорожа) відповідачем ОСОБА_3 та зобов`язано ОСОБА_3 привести прохідну та огорожу в попередній стан шляхом їх відновлення, виходячи з вимог, щодо можливості їх використання за призначенням.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2011 року заяву ОСОБА_1 про роз`яснення рішення задоволено, роз`яснено рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2010 року, зазначивши в його резолютивній частині про відновлення прохідної та огорожі у тому ж місці на якому вони існували раніше та в тих же розмірах, відповідно до даних технічної документації БТІ із застосуванням демонтажу об`єктів розташованих на цьому місці.

Однак, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги про те, що у фактичному користуванні ОСОБА_2 знаходиться пункт технічного обслуговування легкових автомобілів зі складом запчастин, який був побудований на місці кам`яної прохідної та огорожі, які належали позивачу, та на час розгляду справи саме відповідач ним користується, чим створює перешкоди позивачу у користуванні його майном, та дійшов передчасного висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд зазначає, що із постанови суду апеляційної інстанції не випливає, що суд надав оцінку доказам у цілому, і кожному доказу окремо, із зазначенням відповідних мотивів відхилення або врахування кожного доказу. Отже, суд апеляційної інстанції, переглянувши рішення суду першої інстанції, належним чином не перевірив доводів та заперечень сторін, не оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи лише з підстав того, що обставини, на які посилається позивач вже були встановлені в рішенні суду, яке набрало законної сили, а тому доказуванню не підлягають.

Отже, суд апеляційної інстанції спір по суті не вирішив, самоусунувся від ухвалення рішення по суті спору з використанням процесуальних прав суду апеляційної інстанції при перегляді справи, чим перешкодив позивачу у доступі до правосуддя за захистом порушеного права.

Відповідно, апеляційному суду необхідно встановити, чи створює ОСОБА_2 перешкоди позивачу у користуванні його майном, надати оцінку всім доказами у справі, отже, вирішити спір з урахуванням завдань цивільного судочинства.

Крім того, слід звернути увагу на те, що суд апеляційної інстанції помилково вказав про обрання позивачем неправильного способу захисту своїх прав, оскільки судами достовірно встановлено, що на час розгляду цієї справи власником нерухомого майна є ОСОБА_2 , яка ним користується, а тому це порушення є триваючим, а суду необхідно розглянути справу по суті та встановити чи саме вона порушує право позивача на користування його майном.

Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 24 березня 2021 року у справі № 372/845/18 (провадження № 61-15438св20).

З огляду на положення статті 400 ЦПК України Верховний Суд не має процесуальних можливостей з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були дослідженні судами попередніх інстанцій, що перешкоджає касаційному суду ухвалити нове рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанцій не встановив усіх обставин справи, не сприяв всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення та порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи.

Оскільки встановлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду, тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд з урахуванням зазначених обставин.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук