Дата документу 01.07.2021
Справа № 334/7560/20
Провадження № 2/334/1271/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Коваль К.С.,

-представника позивача - ОСОБА_1 ,

-представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,

установив

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.

Позивач звернувся із позовом до суду про визнання житлового будинку літ. Л-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та його поділу, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку літ. Л-2 та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :04:022:0228.

В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що під час перебування у шлюбі із відповідачем вони спільно побудували вище вказаний будинок, відтак він є спільною власністю, яку позивач і просить поділити.

В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок літ. Л-2, вбиральню літ. М, паркан №7. Визнати за ним право власності на 77/200 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складає 1/2 житлового будинку літ. Л.-2, вбиральні, літ. М, паркан №7, а також право власності на 77/200 частини земельної ділянки кадастровий номер :04:022:0228.

Відповідач заперечила проти позову, вказала на те, що спірний житловий будинок літ. Л-2 побудовано нею особисто без матеріальної допомоги позивача. Саме домоволодіння їй подаровано її тіткою, а земельну ділянку вона приватизувала, відтак визнання земельної ділянки спільною власністю подружжя та її поділ неможливий.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою суду від 24.12.2020 року задоволено заяву позивача та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 житлового будинку літ. Л-2.

Ухвалою суду від 28.12.2020 року відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче засідання, витребувані документи.

Підготовчі судові засідання у справі неодноразово відкладались у зв`язку із неявкою відповідача та його представника, а також для витребування доказів.

Ухвалою суду від 14.05.2021 року підготовче провадження у справі закрито, розгляд справи по суті призначено на 03.06.2021 року та, в подальшому, відкладено на 01.07.2021 року для підготовки сторін до судових дебатів.

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом.

24.04.1998 року позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 одружились, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданого 24.04.1998 року (а.с. 13).

11.04.2008 року між відповідачем та ОСОБА_5 укладено договір дарування житлового будинку, за умовами якого відповідач набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Згідно із договором на земельній ділянці знаходились: житловий будинок, літ. А, душ, літ. Ж, теплиця, літ. З, гараж, літ. В, літня кухня, літ. Б, погріб з шийкою, літ. Пг, сараї, літ. Б, Е, Г, К, вбиральня, літ. Д, паркани, №1,2,6, ворота №4, яма зливна №5, водопровід №3, замощення І (а.с. 86-88).

Рішенням Запорізької міської ради від 27.06.2014 року №55/103 земельну ділянку на якій розташований будинок за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:022:0228 передано у власність відповідачу (а.с. 98).

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 97 КУпАП від 25.03.2011 року відповідача визнано винною у здійснені самочинного будівництва, яке здійснювалось ще у 2010 році (а.с. 89-90).

22.10.2014 року відповідачем подано до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області повідомлення про початок виконання будівельних робіт (а.с. 100).

12.12.2014 року відповідачем подано на реєстрацію до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: житлового будинку, загальною площею 123,1 кв.м. (а.с. 99).

Рішенням Ленінського районного суду від 12.11.2020 року у справі №334/3615/20 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем (а.с. 106).

ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано нормами Сімейного кодексу України.

Частиною першою статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц дійшла до висновку про те, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції", пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

При розгляд цієї справи судом встановлено, що відповідачем отримано у власність на підставі договору дарування домоволодіння, тобто житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, які розташовані на одній земельній ділянці, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а також приватизовано земельну ділянку на якій це домоволодіння розташоване. Отже, вказані об`єкти нерухомого майна є об`єктами особистої приватної власності відповідача відповідно до положень ч. 1 ст. 57 СК України.

В подальшому здійснювалось самовільне будівництво на території цього домоволодіння, внаслідок чого воно було доповнено ще одним житловим будинком літ. Л-2.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що житловий будинок літ. Л-2 нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою (приватизованою відповідачем) та іншими складовими домоволодіння (отриманим у дар відповідачем).

Для визнання особистого нерухомого майна одного з подружжя спільним майном подружжя істотність збільшення вартості майна має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає несуттєвим, малозначним порівняно з тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу в результаті спільних трудових або грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Істотність такого збільшення має бути пов`язана зі спільними затратами грошових коштів чи трудовими затратами або затратами іншого з подружжя, який не є власником майна. Сам факт перебування осіб у шлюбі в період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Позивач у справі не надав жодного доказу того, що він приймав участь у побудові спірного будинку, або ж надавав грошові кошти для здійснення такого будівництва. Сам факт перебування позивача значний час в іншій країні та факт перебування сторін у шлюбі у період, коли було здійснено самовільне будівництво та його легалізація, не свідчить на думку суду про те, що таке будівництво здійснено саме за істотної участі позивача.

Крім того, суд погоджується із доводами відповідача про те, що об`єкти - вбиральня, літ. М та паркан №7 мають бути визнанні об`єктами спільної сумісної власності, оскільки відомості про будівництво цих об`єктів взагалі немає відомостей, крім вказівки на них у технічному паспорті. Тобто вони відсутні і у декларації про готовність об`єкта до експлуатації, і у будівельному паспорті.

Щодо поділу земельної ділянки, то суд дійшов висновку про те, що за приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Як встановлено вище, відповідачем приватизовано спірну земельну ділянку на підставі рішення міської ради.

Земельна ділянка передана у власність ОСОБА_4 безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 158/1016/16-ц (провадження № 61-4238св18), 23 січня 2019 року у справі № 352/1974/15-ц (провадження № 61-4313св18).

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

вирішив

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна у повному обсязі.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду або через Ленінський районний суд м. Запоріжжя.

Повний текст рішення складено та підписано 12.07.2021.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін