справа № 367/1540/15-ц
головуючий у суді І інстанції Саранюк Л.П.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, 28 грудня 2019 до суду була подана уточнена позовна заява, яка прийнята судом.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що за час шлюбу з 16 січня 1993 року по 21 вересня 2018 року сторонами було придбано майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,0478 га в Бориспільському районі Київській області, Гнідинська сільська Рада, садове товариство "Мрія" садівничий масив "Вишеньки", кадастровий номер: :04:001:0639; земельна ділянка площею 0,20 га у АДРЕСА_2 . Таким чином, вищезазначене майно, було придбане під час шлюбу за спільні кошти подружжя для спільного сімейного використання та володіння, щодо якого позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; право власності на земельну ділянку, площею 0,0478га, кадастровий №:04:001:0639, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська Рада, садове товариство "Мрія" садівничий масив "Вишеньки"; та визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,217 га, кадастровий №322-884001:01:028:0009, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

29 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що після розірвання шлюбу у сторін залишилося майно, набуте подружжям під час шлюбу, а саме: квартира АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,0478 га в Бориспільському районі Київській області, Гнідинська сільська Рада, садове товариство "Мрія" садівничий масив "Вишеньки", кадастровий номер: :04:001:0639; земельна ділянка площею 0,20га АДРЕСА_2 ; транспортний засіб, марки - "MERCEDES-BEBZ", модель - 316, колір - білий, номер кузову НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

У зустрічному позові ОСОБА_1 указує також про приховання її колишнім чоловіком інформації про наявність на земельній ділянці, яку позивач за первісним позовом просить виділити в особисту приватну власність, жилого будинку, будівництво якого закінчено, який експлуатується за своїм функціональним призначенням та є об`єктом спільної власності подружжя. Так, суб`єктом оціночної діяльності встановлено, що на земельній ділянці площею 0,0478га, наявні такі земельні поліпшення, як садовий будинок, огорожа, замощення. Позивач за первісним позовом приховав і той факт, що транспортний засіб, марки - "MERCEDES-BEBZ", модель - 316, колір - білий, номер кузову НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбаний в період шлюбу та за спільні кошти подружжя, а тому є їхньою спільною власністю. Малолітня донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 . Відповідач допомоги в добровільному порядку на утримання дитини не надає.

З урахуванням наведених обставин просить відступити від рівності часток та виділити їй у порядку поділу в особисту власність квартиру АДРЕСА_1 , а земельні ділянки розподілити виділивши їй у власність земельну ділянку, площею 0,217га, кадастровий №322-884001:01:028:0009, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а її колишньому чоловікові земельну ділянку, площею 0,0478 га, кадастровий №:04:001:0639, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська Рада, садове товариство "Мрія" садівничий масив "Вишеньки", також визнати за ним право власності на транспортний засіб, марки - "MERCEDES-BEBZ", модель - 316, колір - білий, номер кузову НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено повністю, а зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,0478 га, кадастровий №:04:001:0639, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська Рада, садове товариство "Мрія" садівничий масив "Вишеньки".

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,217 га, кадастровий №322-884001:01:028:0009, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Розподілено судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Авєріна Л.О. звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити, а позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,217га, кадастровий №322-884001:01:028:0009, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,0478 га, кадастровий №:04:001:0639, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська Рада, садове товариство "Мрія" садівничий масив "Вишеньки".

Таким чином, рішення суду першої інстанції оскаржено не у повному обсязі, а в наведеній частині, тому рішення в іншій частині, що не оскаржена не переглядається.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Авєріна Л.О. вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не дослідив обставини невиконання відповідачем за зустрічним позовом обов`язку щодо утримання малолітньої дитини, систематичної несплати аліментів відповідачем за зустрічним позовом, порушення строків сплати аліментів, а також не встановив достатності чи недостатності розміру аліментів, що стягуються з відповідача за зустрічним позовом для фізичного та духовного розвитку дитини, а саме по собі стягнення аліментів у розмірі, встановленому судом першої інстанції, не свідчить про їх достатність для забезпечення дитині належних умов для фізичного та духовного розвитку.

Вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до вирішення питання про відступлення від засад рівності часток при поділі майна подружжя необґрунтовано посилаючись на проживання позивача за зустрічним позовом з дитиною за межами держави України, та те, що спірна квартира не є постійним місцем проживання та користування як мами так і дитини. Указує, що саме через відсутність участі відповідача за зустрічним позовом в утриманні дитини, позивач за зустрічним позовом з метою забезпечення дитині гідних умов життя й була вимушена переїхати для проживання та працевлаштування до іншої держави, а тому сам по собі факт їх тимчасового не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою не враховувати інтереси дитини при поділі майна подружжя.

Зазначає також, що в оскаржуваному судовому рішенні не враховано, що 19 червня 2019 року відповідач за зустрічним позовом, відчужив транспортний засіб - "MERCEDES-BEBZ", модель - 316, колір - білий, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , що підтверджено договором купівлі-продажу транспортного засобу. Продаж зазначеного автомобіля відбувся майже через десять місяців після розірвання шлюбу, при цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги положення ст. 68 СК України, відповідно до якої розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. У зв`язку з наведеним суд першої інстанції не врахував спірний автомобіль при поділі майна подружжя, як і не врахував наявності дачного будинку на виділеній у власність її колишньому чоловікові земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 березня 2021 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Вказує, що позивач наддав суду докази того, що він не ухилявся від сплати аліментів, не приховував спільне майно, не витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Також, позивач зазначив, що саме її колишньою дружиною було подано заяву про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів, у якому вона обрала спосіб стягнення аліментів у розмірі 1/4 від усіх доходів. У зв`язку із відсутністю постійного заробітку аліменти сплачувались спочатку не щомісяця, однак на час розгляду справи заборгованість була погашена.

Звернувшись до Деснянського ВДВС у м. Києві він дізнався про наявність виконавчого провадження № 57841843 та заяви від 04 грудня 2018 року ОСОБА_1 , в якій були відсутні реквізити для перерахування аліментів. Проте, позивач здійснив всі платежі, що підтвердив квитанцією № 0.0. 1 "Приватбанку" від 29 березня 2019 року про сплату за ВП № 57841843/1 - 3500 грн таквитанцією № 0.0. 1 "Приватбанку" від 10 травня 2019 року про сплату за ВП № 57841843/1 - 13500 грн. Указані платежі здійснені задовго до подачі первісного та зустрічного позову.

Також заперечував проти доводів апеляційної скарги про приховування майна подружжя від поділу, оскільки у власності подружжя перебувало ще два автомобілі, які були передані сину ОСОБА_5 , про що ОСОБА_1 було відомо.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 просили скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити, а позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,217га, кадастровий №322-884001:01:028:0009, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,0478 га, кадастровий №:04:001:0639, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська Рада, садове товариство "Мрія" садівничий масив "Вишеньки".

Представник ОСОБА_2 - адвокат Алєксєєва С.А. просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги первісного позову в частині поділу спірної квартири, що знаходиться в АДРЕСА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира була набута сторонами за час шлюбу і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про його поділ між сторонами з урахуванням правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частині на цю квартиру. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на указану квартиру в цілому на підставі ч. 3 ст. 70 СК України суд першої інстанції виходив із недоведеності обставин, що розмір аліментів, які вона одержує на утримання їхньої дочки, недостатній для забезпечення її фізичного та духовного розвитку.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 16 січня 1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 17 липня 2018 року, виданого повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану по Ямпільському та Середино-Будському району головного територіального управління юстиції у Сумській області.

Від шлюбу сторони мають дітей: повнолітнього ОСОБА_5 та неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

27 жовтня 2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавець ОСОБА_8 продала, а покупець ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 , договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., зареєстровано в реєстрі за №4034у.

Також за час шлюбу було придбано земельну ділянку площею 0,0478 га на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 20 липня 2012 року (а.с. 8-11, Т.1) та земельну ділянку площею 0,217 га на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2007 року (а.с. 104-107, Т.1).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно незалежної оцінки суб`єктом оціночної діяльності ФОП " ОСОБА_9 ", наданою позивачем за первісним позовом, ринкова вартість нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 становить 579200 грн, відповідно вартість 1/2 частини квартири становить 289600 грн.

Вартість земельної ділянки площею 0,217 га, придбаної ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2007 року згідно зі звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки склала 123378 грн. (а.с.136-155, Т.1).

Щодо вартості іншої земельної ділянки площею 0,0478 га, ОСОБА_2 був наданий звіт ТОВ "Експертно-технічний статус", згідно з яким ринкова вартість земельної ділянки складала 67100 грн.

У підтвердження вартості автомобіля "MERCEDES-BEBZ" ОСОБА_1 надано було роздруківку з сайту "olx" щодо ринкової вартості цього автомобіля у сумі 19500 доларів США. Указану вартість ОСОБА_2 спростовано не було.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Сторонами цього спору презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не оспорюється.

Звертаючись із зустрічним позовом ОСОБА_1 просила відступити від рівності часток подружжя безпосередньо на належну подружжю на праві спільної власності квартиру, та визнати за нею право власності на указану квартиру повністю.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Крім того, ч. 3 указаної статті передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Так ОСОБА_1 відповідні вимоги позову обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до доньки, а саме має заборгованість по сплаті аліментів і те, що вона самостійно несе витрати для забезпечення належних умов для проживання дитини у Польщі; витрати на оплату групових курсів для навчання у мовній школі у Польщі; витрати на оплату відвідування спортивної секції тхеквандо; повноцінне харчування, сезонний одяг та взуття, медичне обслуговування при необхідності, канцтовари, книжки та матеріали для навчання, іграшки, дозвілля та відпочинок. Таким чином, витрати на утримання дитини за 11 місяців 2020 року у гривневому еквіваленті за її розрахунками склали: на оренду житла 120869,82 грн, навчання 11937,76 грн, загальне забезпечення 82072,10 грн, всього 214879,69 грн, відтак загальні витрати утримання дитини за один місяць відповідно складають 19534,51 грн. В той же час коштів, які батько сплачує як аліменти у сумі близько 3000 грн на місяць не достатньо для забезпечення утримання їхньої доньки.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обов`язок, передбачений указаними процесуальними нормами, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя, на що також звертав увагу Верховний Суд у своїй постанові від 05 грудня 2018 року у справі №456/828/17.

Із матеріалів справи вбачається, що дитина проживає з матір`ю.

Під час розгляду справи стороною позивача за зустрічним позовом не було доведено, що утримання та виховання спільної дитини, здійснюється виключно нею з огляду, зокрема, на те, що ОСОБА_2 виконує рішення суду, а саме судовий наказ Деснянського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2018 року у справі №754/14522/18 про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини всіх доходів та заробітку позивача.

Також, матеріалами справи не встановлено, що у ОСОБА_2 станом на час розгляду справи у суді першої інстанції існувала заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується довідкою Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 15 листопада 2018 у справі 128/1761/15-ц за обставин, коли судами встановлено відсутність на момент розгляду справи судом першої інстанції заборгованості по аліментам.

До того ж, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що розмір аліментів є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що нею витрачаються кошти на дитину в десять разів більше ніж сплачує позивач аліментів колегія суддів не може визнати обґрунтованими як підстава для збільшення її частки при поділі подружжя, оскільки як убачається із наведеного нею переліку необхідних витрат, такі витрати в основному викликані особливими обставинами (необхідність відвідування мовних курсів, оренда житла в іншій державі, відвідування спортивних секцій), що можуть бути вирішенні шляхом звернення до батька з вимогою про відшкодування додаткових витрат, як це передбачено ст. 185СК України.

Відомості про те, що ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_2 з вимогами про збільшення розміру аліментів та сплати додаткових витрат на дитину, у чому останній їй відмовив, або зверталась з відповідним позовом до суду про збільшення розміру аліментів чи стягнення додаткових витрат на дитину та невиконання батьком такого судового рішення у матеріалах справи відсутні.

Відтак, не було доведено як обставин ухилення ОСОБА_2 від участі в утриманні дитини (дітей) так і обставин того, що розмір аліментів, які ОСОБА_1 одержує на утримання дитини, недостатній для забезпечення утримання та розвитку дитини.

Крім того, ОСОБА_1 звертаючись із вимогою про поділ спільного майна подружжя звідступом від рівності часток внаслідок приховування ОСОБА_2 майна, наводить обставину незазначення ним у своєму позові автомобіля та незавершеного об`єкта будівництва, що набуті за час шлюбу, в той час як приховування майна, як підстава для відступу від рівності часток має існувати по відношенню до іншого з подружжя, а не стосовно суду, що встановлено не було. Так, ОСОБА_1 була обізнана як про наявність садового будинку, так і автомобіля.

Таким чином, оскільки спірна квартира була набута сторонами за час шлюбу і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частині квартири, що знаходиться в АДРЕСА_3 .

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на необхідність застосування висновку Верховного Суду у постанові від 16 грудня 2019 року у справі №308/4390/18 провадження № 61-7230св19, однак обставини, встановлені у вказаній справі є відмінними від встановлених у цій справі обставин. Так у справі №308/4390/18 було враховано приюдиційні обставини, встановлені в іншому судовому рішенні, що набрало чинності, про обставини щодо перебування дітей виключно на повному матеріальному утриманні позивача.

Надаючи усні пояснення в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 вказують, що між подружжям була домовленість щодо поділу майна, яка представником ОСОБА_2 визнана не була. Тому за відсутності відповідного правочину, колегія апеляційного суду не може вважати вказану обставину встановленою.

Як убачається із матеріалів справи, предметом як первісного так і зустрічного позовів було також заявлено вимоги про розподіл земельних ділянок між подружжя шляхом виділення кожному конкретно визначеної земельної ділянки. Обидві сторони такий розподіл визнають та рішення в цій частині не спростовують.

В той же час у доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на ту обставину, що ОСОБА_2 у власність передано земельну ділянку, на якій знаходиться садовий будинок, що також має бути враховано як підстава для відступу від рівності часток при поділі спірної квартири.

На думку ОСОБА_1 , будинок, хоч і не введений в експлуатацію, однак облаштований усім необхідним для життя та фактично використовувався для проживання. У підтвердження указаної обставини посилається на фотографії та опис указаного будинку у звіті оцінювача. ОСОБА_2 указану обставину заперечував та надав свої фотографії на підтвердження незадовільного для життя стану садового будинку.

При цьому обидві сторони зазначають, що садовий будинок не введений в експлуатацію, також не надають доказів щодо ступеня готовності цього об`єкта незавершеного будівництва до експлуатації та його вартості. Тому колегія апеляційного суду не може визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо необхідності виділення ОСОБА_1 у власність квартиру, а ОСОБА_2 садовий будинок як рівноцінне житло.

Вимоги про розподіл указаного садового будинку в натурі сторони також не заявляли. Таким чином ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції сторонами не надані докази стану цього майна чи його вартості для врахування при розподілі майна подружжя.

У наданому ОСОБА_1 до її позову звіті про експертну грошову оцінку земельної ділянки, що розташована за адресо: АДРЕСА_4 , загальною площею 0,0478 га, визначено ринкову вартість земельної ділянки у розмірі 202197 грн (а.с. 113-135, Т.1). У звіті суб`єктом оціночної діяльності зазначено, що в процесі натурного обстеження об`єкта оцінки були виявлені такі земельні поліпшення, як садовий будинок, огорожа, змощення, тощо. Однак в цілях оцінки земельна ділянка розглядалась як умовно не забудована, та її вартість визначалась без урахування земельних поліпшень.

ОСОБА_2 до первісного позову також надано було звіт про вартість цієї ж земельної ділянки у розмірі 67100 грн (а.с. 18-39, Т.1).

Ураховуючи значну розбіжність при встановленні вартості однієї і тієї ж земельної ділянки судом першої інстанції правильно було запропоновано усунути таку розбіжність шляхом призначення судової експертизи для встановлення вартості спірного майна, однак сторони відповідним правом не скористались.

Таким чином, хоч сторонами і наведено вартість іншого майна, однак за недоведеності вартості одного об`єкту поділу, здійснити розподіл та застосувати компенсацію у випадку, якщо вартість виділеного в натурі одному із подружжя майна є більшою від виділеної іншому частини майна - не вбачається за можливе.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом першої інстанції було також встановлено, що в спільній власності подружжя перебував транспортний засіб марки "MERCEDES-BEBZ" модель - 316, колір - білий, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що був після розлучення відчужений за договором іншій особі - ОСОБА_4 .

Таким чином, підстави для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль, що належить іншій особі відсутні. Рішення в цій частині ОСОБА_1 не оскаржено.

В той же час в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції мав би врахувати відчуження автомобіля при поділі майна подружжя, однак цього не зробив.

З такими доводами погодитись не можна, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

ОСОБА_1 просила визнати право власності на автомобіль за ОСОБА_2 . Однак такі вимоги не підлягали задоволенню, оскільки право власності на автомобіль було відчужене іншій особі. У оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довела порушення норм закону при відчужені ОСОБА_2 автомобіля, однак такі висновки підлягають виключені як зайві, оскільки вимог про визнання недійсним правочину, на підставі якого відчужено автомобіль позивач не заявляла, тому ці обставини підлягають встановленню саме за наявності відповідних вимог.

В той же час врахувати вартість указаного майна при поділі загального майна також не вбачається за можливе, оскільки сторонами не усунуто розбіжності щодо вартості виділеної у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, про що зазначено було в цій постанові.

За таких обставин викладені в оскаржуваному рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба