ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» березня 2021 року

м. Харків

справа № 644/5583/19

провадження № 22ц/818/436/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представниця позивача ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4 ,Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Акціонерне товариство «Агропросперіс Банк»,

треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Миргородська Н.Г., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова І.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінова Т.В., ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року в складі судді Черняка В.Г.

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Акціонерного товариства «Агропросперіс Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Миргородська Наталія Григорівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінова Тетяна Віталіївна, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги, визнання недійсним договору відступлення права вимоги, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та виключення з реєстру запису про реєстрацію права власності на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що 19 січня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» та його дружиною ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 46007, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 80 000,00 грн на строк до 19 січня 2019 року.

Того ж дня, 19 січня 2009 року між ним та банком укладено іпотечний договір у забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов`язань за кредитним договором № 46007 від 19 січня 2009 року, згідно якого він передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Вказав, що 02 грудня 2013 року між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» отримав право вимоги до боржників за вказаними вище договорами. Проте, його повідомлено про заміну іпотекодержателя лише листом від 17 червня 2015 року, яким також надано строк 30 днів для погашення зобов`язань за кредитним договором у сумі 116 002,52 грн.

Зазначив, що 04 червня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеним із ним. Однак, іпотекодержатель Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» не повідомив його у п`ятиденний строк про відступлення права вимоги.

Вказав, що договір купівлі-продажу права вимоги №1533 від 02 грудня 2013 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», є недійсним, адже його не повідомлено про його укладення, відповідно, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» не може бути іпотекодержателем за іпотечним договором від 19 січня 2009 року. Оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, також є недійсним і наступний договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 04 червня 2018 року за №562, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», отже товариство теж не може бути іпотекодержателем за іпотечним договором від 19 січня 2009 року.

Зазначив, що 07 грудня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_3 придбав іпотечну квартиру АДРЕСА_1 . Однак, цей договір є недійсним, оскільки товариство не набув статусу іпотекодержателя та не міг виступати продавцем квартири.

Крім того, під час укладання договору купівлі-продажу квартири №1776 від 07 грудня 2018 року допущено численні порушення, а саме: іпотекодержатель за 30 днів до укладання договору купівлі-продажу письмово не повідомив про це іпотекодавця; ціна продажу предмета іпотеки не узгоджувалась між іпотекодавцем та іпотекодержателем; іпотекодержателем не направлявся звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки; іпотекодавець і боржник були позбавлені права на виконання основного зобов`язання протягом тридцятиденного строку з дня направлення повідомлення про укладення договору купівлі-продажу; іпотечний договір від 19 січня 2009 року не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки, а окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався. Отже, договір купівлі-продажу квартири №1776 від 07 грудня 2018 року також є недійсним.

Просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу права вимоги №1533 від 02 грудня 2013 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В., зареєстрований 08 травня 2014 року, індексний номер рішення 12886366 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П.;

визнати недійсним договір відступлення права вимоги за іпотечним договором №562 від 04 червня 2018 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., зареєстрований 04 червня 2018 року, індексний номер рішення 41418694;

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №1776 від 07 грудня 2018 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Миргородською Н.Г., зареєстрований 07 грудня 2018 року, індексний номер рішення 44484149;

виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 29328387, індексний номер рішення 44484199, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 щодо власника ОСОБА_3 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено; скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2019 року, а саме скасовано арешт та заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири №1776 від 07 грудня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Миргородською Н.Г. та проведено державну реєстрацію права власності №44484199 від 07 грудня 2018 року.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що неповідомлення його у п`ятиденний строк про укладення договору відступлення права вимоги від 02 грудня 2013 року є підставою для визнання його недійсним. Вказав, що договір про відступлення права вимоги від 04 червня 2018 року є недійсним, оскільки Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» не набув прав іпотекодержателя на підставі договору від 02 грудня 2013 року, а отже не міг відступити їх. Зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» не внесено до реєстру фінансових установ, не може надавати фінансові послуги та набувати права вимоги за кредитним договором. Вказав, що у вимогах товариства зазначено розмір заборгованості ОСОБА_5 404 822,74 грн, тоді як додатком №1 до договору від 04 червня 2018 року визначено розмір заборгованості 125 424,76 грн. Вважав, що договір купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2018 року є недійсним, оскільки товариство не набув статусу іпотекодержателя та не міг бути продавцем, він та ОСОБА_5 не отримували вимог-повідомлень від 11 червня 2018 року а також у зв`язку з низкою порушень, вказаних ним у позовній заяві.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

21 грудня 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи додаткових пояснень, в яких він зазначив, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставин у справі, не дослідив питання щодо обсягу споживчого кредиту, не надав оцінки договору купівлі продажу від 07 грудня 2018 року, яке задоволено.

02 березня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення, в яких він, зокрема, посилався на те, що заборгованість за кредитом не доведено. Жодний з кредиторів не надсилав йому та ОСОБА_5 повідомлень про відступлення права вимоги. При цьому додав клопотання, яке адресовано до начальника Індустріального ВП ГУНП в Харківській області, яке долучено до матеріалів справи.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення від представника ОСОБА_3 , в яких ОСОБА_3 та його представник вважали рішення суду законним, а апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому акцентували увагу суду на тому, що позивачем обрано невірний спосіб захисту права, оскільки, такого способу захисту як виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Реєстру прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності жодним законодавчим актом не передбачено.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наведені позивачем обставини не є підставами для визнання недійсними оспорюваних договорів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 січня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 46007, згідно якого ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі 80 000,00 грн зі сплатою відсотків у розмірі 21,8% річних зі строком повернення 19 січня 2019 року (а. с. 66-71, том 2).

Також, 19 січня 2009 року між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 46007/П, згідно якого ОСОБА_1 , як поручитель, взяв на себе зобов`язання відповідати перед банком в повному обсязі за зобов`язаннями ОСОБА_5 , які виникають з умов кредитного договору № 46007 від 19 січня 2009 року (а. с. 72-73, том 2).

Крім того, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 46007 від 19 січня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» та ОСОБА_1 19 січня 2009 року укладено іпотечний договір, згідно умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку в якості забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов`язань за кредитним договором належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 214-217, том 1, а. с. 84-91, том 2).

Пунктом 5.7. договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки в разі набуття іпотекодержателем права на таке звернення за вибором іпотекодержателя відбувається за згодою сторін договору, за виконавчим написом нотаріуса, який вчинюється за рахунок іпотекодавця; за рішенням суду; за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку згідно умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом: 1) переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель письмово повідомляє іпотекодавця з дотриманням вимог, установлених статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності; 2) продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі покупцеві та будь-яким способом, у тому числі, на біржі на підставі договору купівлі-продажу в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається з пункту 5.8. цього договору право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя серед перелічених у пункті 5.7 зазначеного договору, належить іпотекодержателю.

02 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та Відкритим акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги, згідно якого Публічне акціонерне товариство «Астра Банк» відступив Відкритому акціонерному товариству «Дельта Банк» право вимоги за кредитними договорами, що були укладені Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» (а.с.74-76, том 2).

Зокрема, Публічне акціонерне товариство «Астра Банк» відступив право вимоги за вказаним вище кредитним договором № 46007 від 19 січня 2009 року, договором поруки № 46007/П від 19 січня 2009 року та іпотечним договором від 19 січня 2009 року.

Пунктом 7.7. вказаного договору передбачено, що сторони домовились, що покупець зобов`язаний надіслати кожному позичальнику повідомлення про відступлення права вимоги, що стосується кредитного договору, стороною якого є такий позичальник, в порядку, встановленому чинним законодавством, та надіслати кожній особі, що надає забезпечення, повідомлення про відступлення права вимоги, в порядку, встановленому чинним законодавством.

02 грудня 2013 року Відкритим акціонерним товариством «Дельта Банк» прийнято на баланс заборгованість за кредитним договором № 46007 від 19 січня 2009 року, загальний розмір якої станом на 04 червня 2018 року складав 125 424,76 грн (а. с. 63-68, том 1).

17 червня 2015 року за вихідним № 31.4-08/1890/15 Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» направлено ОСОБА_1 лист-вимогу, у якому його повідомлено про заміну кредитора за кредитним договором № 46007 від 19 січня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу права вимоги від 02 грудня 2013 року. Крім того, ОСОБА_1 повідомлено про наявність заборгованості за кредитним договором № 46007 від 19 січня 2009 року в розмірі 116 002,52 грн, запропоновано в тридцятиденний строк виконати зобов`язання за кредитним договором, роз`яснено право кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 77, том 2).

04 червня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» укладено договір купівлі-продажу майнових прав №581/К, згідно якого в результаті відкритих електронних торгів (аукціону) банк передав товариству майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають, зокрема, право вимоги до боржників. За продаж сплачено грошові кошти у розмірі 51 000,00 грн (а. с. 95-97, том 2).

Станом на час укладення договору заборгованість ОСОБА_8 у загальному розмірі складала 125 424,76 грн (а. с. 100, том 2).

Крім того, 04 червня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, згідно якого банк відступив товариству право вимоги за іпотечним договором від 19 січня 2009 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та ОСОБА_1 у забезпечення виконання зобов`язань боржника ОСОБА_8 за кредитним договором № 46007 від 19 січня 2009 року (а. с. 218-219, том 1).

Пунктом 2.5. цього договору передбачено, що протягом 5 робочих днів з дня підписання цього договору первісний іпотекодержатель зобов`язаний надіслати листом з повідомленням про вручення повідомлення боржнику про здійснення первісним іпотекодержателем новому іпотекодержателю відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Передача права вимоги за іпотечним договором новому іпотекодержателю відбулася на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу майнових прав №581/К від 04 червня 2018 року та протоколу електронного аукціону №UA-EA-2018-03-21-000012-a від 11 травня 2018 року (а. с. 98-99, том 2).

У зв`язку з укладенням договору від 04 червня 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» складено листа на адресу ОСОБА_7 та ОСОБА_1 з повідомленням про реквізити нового кредитора (а. с. 106, 107, том 2).

11 червня 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» складено повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні та відступлення права за договорами за вихідним № 11/06, яким повідомлено ОСОБА_9 та ОСОБА_1 про перехід права вимоги за кредитним договором № 46007 від 19 січня 2009 року та іпотечним договором від 19 січня 2009 року до нового кредитора та про наявність заборгованості у розмірі 404 822,74 грн (а. с. 108-109, том 2).

Крім того, 11 червня 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» складено вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань за вихідним № 11/06-1, якою повідомлено ОСОБА_9 та ОСОБА_1 про перехід права вимоги за кредитним договором № 46007 від 19 січня 2009 року та іпотечним договором від 19 січня 2009 року до нового кредитора. У вказаній вимозі зазначено, що станом на 04 червня 2018 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором склав 404 822,74 грн, який запропоновано погасити протягом тридцятиденного строку. Крім того, ОСОБА_9 та ОСОБА_1 роз`яснено право кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 220-222, том 1, а. с. 110-112, том 2).

Вказані вимоги направлено ОСОБА_9 та ОСОБА_1 поштою 18 червня 2018 року, що підтверджується копіями описів вкладення з відбитком печатки відділення поштового зв`язку, копіями поштових квитанцій та рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення. Як вбачається з поштових повідомлень, зазначені відправлення адресатами не отримані (а. с. 223-227, том 1, а. с. 113-115, том 2).

07 грудня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» як іпотеко держателем та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Миргородською Н.Г. за № 1776 (а. с. 118-121, том 2).

Вартість квартири визначено у розмірі 442 200,00 грн згідно висновку про ринкову вартість квартири, яка визначена оцінювачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Юриспруденція та консалтинг» ОСОБА_10 (а. с. 117, том 2).

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 червня 2019 року (а. с. 10-16, том 1).

Щодо вимог позивача про визнання недійсними договору купівлі-продажу права вимоги №1533 від 02 грудня 2013 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором №562 від 04 червня 2018 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», судова колегія виходить з наступного.

Зі змісту статей 6, 627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина 1 статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 2 статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору певне майнове відшкодування замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частиною 3 статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми чинного цивільного законодавства не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і щодо договору відступлення права вимоги, тому ці договори регулюються загальними положеннями про зобов`язання (Розділ І Книги 5 ЦК України).

Статтею 516 ЦК України і статтею 24 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорювані договори купівлі-продажу права вимоги від 02 грудня 2013 року та відступлення права вимоги від 04 червня 2018 року складені, підписані та засвідчені нотаріально відповідно до вимог чинного на момент їх вчинення законодавства. Жодних належних та допустимих доказів на спростування наведеного позивачем не надано, а, отже, передбачені законом підстави для визнання їх недійсними відсутні.

До того ж, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» передав майнові права Товариству з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» в результаті відкритих електронних торгів (аукціону), та проведення таких торгів позивачем не оскаржувалось.

Несвоєчасне повідомлення боржника та іпотекодавця про заміну кредитора у зобов`язанні не є підставою для визнання правочину щодо заміни кредитора недійсним, адже для дійсності правочину має значення дотримання вимог закону саме під час його вчинення, а не в подальшому. Зазначене передбачає інші правові наслідки, зокрема, ризик настання несприятливих наслідків для нового кредитора у вигляді виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові.

Доводи ОСОБА_1 та його представниці щодо того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» не внесено до реєстру фінансових установ, не може надавати фінансові послуги та набувати права вимоги за кредитним договором, судова колегія відхиляє.

Дійсно, кредитодавцем за договором кредиту згідно частини 1 статті 1054 ЦК України може бути банк або інша фінансова установа.

Разом з тим, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» не є кредитодавцем та не надавав кредит позичальнику, а згідно чинного законодавства заміна кредитора можлива у будь-якому зобов`язанні, крім зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, та випадків, коли заміна кредитора не допускається на підставі договору або закону.

Для укладення договорів відступлення права вимоги покупець права вимоги не повинен обов`язково мати статус фінансової установи.

Оскільки у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, а норми чинного цивільного законодавства не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і щодо договору відступлення права вимоги, відсутні підстави вважати, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» не мало права укладати такий договір.

Твердження ОСОБА_1 та його представниці, що у вимогах товариства зазначено розмір заборгованості ОСОБА_5 404 822,74 грн, тоді як додатком №1 до договору від 04 червня 2018 року визначено розмір заборгованості 125 424,76 грн, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки ці обставини не спростовують чинності оспорюваних договорів.

Доводи позивача щодо того, що договір про відступлення права вимоги від 04 червня 2018 року є недійсним, оскільки Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» не набув прав іпотекодержателя на підставі договору від 02 грудня 2013 року, а отже не міг відступити їх, є необґрунтованими, оскільки підстав недійсності договору купівлі-продажу права вимоги від 02 грудня 2013 року судом не встановлено.

Крім того, ОСОБА_1 не є стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу та відступлення права вимоги.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Обов`язковість доведення факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів безпосереднього порушення його прав і законних інтересів укладенням оспорюваних договорів відступлення права вимоги, оскільки їх укладення не змінює його статусу як іпотекодавця та факту наявності заборгованості за кредитним договором.

Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Виходячи з викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсними зазначених договорів.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири №1776 від 07 грудня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» та ОСОБА_3 , та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 судова колегія виходить з наступного.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з приписами статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Якщо сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя як надання йому права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, такий спосіб захисту прав іпотекодержателя є саме позасудовим.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 травня 2019 року по справі №310/11024/15-ц.

Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

За змістом частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Згідно із частинами п`ятою та шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_5 має заборгованість за кредитним договором від 19 січня 2009 року, яка не погашена.

Як вбачається з іпотечного договору від 19 січня 2009 року, укладеного у забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, його умови, зокрема, пункт 5.7. передбачають, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено в позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки або продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі покупцеві та будь-яким способом, у тому числі, на біржі на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідне застереження в іпотечному договорі є позасудовим способом урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 369/7277/15-ц, провадження № 61-4847св18.

Матеріали справи свідчать про те, що 18 червня 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» направлено ОСОБА_9 та ОСОБА_1 вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань від 11 червня 2018 року за вихідним № 11/06-1, у якій запропоновано погасити наявну заборгованість за кредитним договором у розмірі 404 822,74 грн протягом тридцятиденного строку та роз`яснено право кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 220-222, том 1, а. с. 110-112, том 2).

Вказану вимогу направлено ОСОБА_9 та ОСОБА_1 поштою 18 червня 2018 року, що підтверджується копіями описів вкладення з відбитком печатки відділення поштового зв`язку, копіями поштових квитанцій та рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення (а. с. 223-227, том 1, а. с. 113-115, том 2).

Доводи ОСОБА_1 та його представниці щодо того, що такі вимоги товариством не направлялись, оскільки згідно відомостей з сайту Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» відправлення з відповідними трек-номерами не зареєстровані в системі (а. с. 148, том 1), є необґрунтованими, оскільки таку перевірку здійснено 05 грудня 2019 року, тобто більше ніж через рік після направлення поштових відправлень, однак інформація щодо них на сайті більше року не зберігається.

Як вбачається з поштових повідомлень, зазначені відправлення від 18 червня 2018 року адресатами не отримані.

Проте, неповідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, так як наслідком невиконання обов`язку іпотекодержателя повідомити, зокрема, про намір відчуження предмета іпотеки, законодавець визначає саме відшкодування іпотекодержателем збитків.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року, справа № 201/9258/15-ц, провадження № 61-5799 св 18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року, справа № 643/8134/16-ц, провадження № 61-224св17.

Вимоги щодо відшкодування іпотекодержателем збитків, завданих внаслідок продажу предмета іпотеки, ОСОБА_1 у цій справі не заявлено.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 щодо того, що неотримання ним та ОСОБА_5 вимоги про усунення порушень та неналежне повідомлення щодо наміру вчинити договір купівлі-продажу предмету іпотеки є підставою для визнання такого договору недійсним, суперечать вимогам Закону України «Про іпотеку», який передбачає інші наслідки вказаних дій для іпотекодержателя.

Посилання представниці ОСОБА_1 та третьої особи на те, що договір відступлення права вимоги є договором факторингу, тому він є нікчемним судова колегія відхиляє, оскільки зазначений договір не містить ознак договору факторингу. При цьому судова колегія звертає увагу на те, що на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції недопустимо змінювати або доповнювати доводи та вимоги апеляційної скарги.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що договір купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2018 року є недійсним, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» не набув статусу іпотекодержателя та не міг бути продавцем, є безпідставними, оскільки товариство набув прав іпотекодержателя на підставі договору від 04 червня 2018 року, підстав для визнання якого недійсним не вбачається.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що іпотечний договір від 19 січня 2009 року не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки, а окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався, спростовуються змістом зазначеного договору, зокрема, його пунктом 5.7, у якому викладено застереження, що прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками.

Також, не становить підставу недійсності оспорюваного договору й посилання ОСОБА_1 щодо того, що ціна продажу предмета іпотеки не узгоджувалась між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 07 грудня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебт Менеджмент Груп» та ОСОБА_3 , вартість квартири визначено у розмірі 442 200,00 грн згідно висновку про ринкову вартість квартири, яка визначена оцінювачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Юриспруденція та консалтинг» ОСОБА_10 , що відповідає вимогам частини 6 статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, невідповідність ціни продажу предмета іпотеки звичайним цінам тягне за собою покладення на іпотекодержателя обов`язку з відшкодування іпотекодавцю зазначеної різниці, однак не свідчить про недійсність договору купівлі-продажу предмета іпотеки. Відчуження предмета іпотеки за заниженою ціною є підставою відповідальності іпотекодержателя перед іпотекодавцем за відшкодування завданих збитків, а не підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, тому обраний позивачем спосіб захисту своїх прав у вигляді визнання правочину недійсним є неналежним та неефективним.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 вересня 2018 року, справа № 766/13946/16-ц, провадження № 61-17792 св 18.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що іпотекодержателем не направлявся звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки, також не є підставою вважати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка була предметом іпотеки.

Оскільки підстав для задоволення вимог позивача про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним не вбачається, відсутні й підстави для скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 .

Доводи та вимоги апеляційної скарги, в межах яких суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 05 березня 2021 року.