Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області

у складі: головуючого - судді Чальцевої Т.В.

за участю секретаря судового засідання Сєрих І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Волноваха в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №221/5522/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки, розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

встановив:

20.08.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Волноваського районного суду з позовом до ДП «»Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» і просить стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 30.09.1999 року по 28.05.2020 року працював гірником очисного забою підземним з повним робочим днем у шахті на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1». Згідно наказу №86-к від 29.05.2020 року його звільнено з роботи внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України. На день звільнення відповідач заборгував йому грошові кошти в сумі 91222,16 грн. Після звільнення 30.06.2020 року відповідач виплатив йому 28999,56 грн., тому заборгованість з виплати заробітної плати складає 62 222,60 грн., середній заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на момент подання позову складає 39989,60 грн. (56 днів х 714,10 грн.), а також йому завдана моральна шкода в розмірі 50 000,00 грн., які просив стягнути на його користь.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягав. У заяві також зазначив, що заробітна плата йому була виплачена наприкінці серпня 2020 року в розмірі 62222,60 грн., тому просив стягнути лише середній заробіток за час затримки та моральну шкоду.

Представник відповідача ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, подали відзив на позовну заяву. У відзиві зазначили, що просять провести розгляд справи за відсутності представника ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1». Також зазначають, що заробітна плата позивачу була виплачена 19.08.2020 року у повному обсязі. У зв`язку з чим просили стягнути середній заробіток за час затримки лише у розмірі 50% від того, який зазначає позивач, оскільки заробітна плата була виплачена пізніше не з вини відповідача, та у стягненні моральної шкоди просили відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач з 30.09.1999 року по 28.05.2020 року працював гірником очисного забою підземним з повним робочим днем на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», що підтверджується копією трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 5-7).

Із наявної у матеріалах спавши копії наказу №86-к від 29.05.2020 року «За особовим складом» вбачається, що ОСОБА_1 таб. №3640 гірника очисного забою 5 розрядку дільниці з видобування вугілля №2, 28.05.2020 року звільнено внаслідок невідповідності стану здоров`я що перешкоджає продовженню даної роботи п.2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8).

Із наявної у матеріалах справи довідки №2391 від 12.08.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 згідно з наказом №86-к від 29.05.2020 року було звільнено з підприємства 28.05.2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я. Нараховані грошові кошти на час звільнення склали 113319,46 грн.. Утримання з нарахованих грошових коштів склали 22097,30 грн.. Сума до сплати за травень 2020 року складає 91222,16 грн.. 30.06.2020 року виплачено 28999,56 грн. (допомога у зв`язку тимчасовою непрацездатністю за рахунок ФСС) згідно з платіжним дорученням №935 від 30.06.2020 року (а.с. 9).

Згідно вищезазначеної довідки також вбачається, що станом на 06.08.2020 року не перераховано 62222,60 грн.. Також зазначено, що середньоденна заробітна плата на час звільнення склала 714,10 грн. (а.с. 9).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку.

Згідно вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, у зв`язку із тим, що позивачу нараховану, але невиплачену заробітну плату було сплачено 19.08.2020 року, про що свідчать платіжні доручення №2868 від 19.08.2020 року, то у цій вимозі позивачу слід відмовити.

У відповідності до вимог ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100з наступними змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, враховуючи, що власник повністю не розрахувався із працівником при звільненні, тримісячний строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку не пропущений.

Відповідно до п. 3 розділу 3 Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 вбачається, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Виходячи з виданої відповідачем позивачу довідки № 2391 про заборгованість по заробітній платі, його середньоденна заробітна плата складає 714,10 грн. без утримання податків і зборів.

З урахуванням відпрацьованих днів та годин за два останні місяці середньоденна заробітна плата позивача на момент звільнення згідно довідки відповідача №2391 від 12.08.2020 року складає 714,10 грн.

Час затримки розрахунку за період з 29.05.2020 року по 20.08.2020 року становить 56 днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на момент подання позову складає 39989,60 грн. (56 днів х 714,10 грн.), що і підлягає стягненню з утриманням з цієї суми встановлених законом податків і зборів.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власникам або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових витрат для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішення позову в частині відшкодування моральної шкоди залежить від вирішення позовних вимог про відшкодування заробітної плати на користь звільненого працівника за час затримки розрахунку.

Встановивши факт тривалого порушення трудових прав позивач, у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні та невиплати заробітної плати в період роботи, зазначені обставини призвели до вимушених змін у життєвих стосунках і такі дії є втручанням у право на майно.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, 30 травня 2018 року у справі № 461/6803/16-ц.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

З вини роботодавця порушено гарантоване Конституцією України та законодавством про працю право позивача на оплату праці, що спричинило йому душевні та моральні страждання, а відповідач не приймав ніяких зусиль для припинення таких страждань, чим завдав йому моральну шкоду. Невиплачена своєчасно заробітна плата є для позивача значною втратою, що впливає на склад та якість його життя.

В результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідність докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило його, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань.

Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з урахуванням обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що позивачеві завдана моральна шкода в розмірі 10 000,00 грн., що є спів мірним із розміром виплаченої йому заробітної плати, та з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на момент подання позову.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 336,32 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 34 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 47, 83, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст. ст.ст.10,12,13,76-81, 141, 258-259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки, розрахунку при звільненні та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №19» код 34032208) на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 39989 (тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 60 копійок, з утриманням з цієї суми встановлених законом податків і зборів, моральну шкоду в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок, а також судовий збір у розмірі 336 (триста тридцять шість) гривень 32 копійки.

Апеляційна скарга на рішення подається до Донецького апеляційного суду через Волноваський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Т.В. Чальцева