_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/385/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.,

при секретарі - Матвієвої А.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника третіх осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

представника третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_7

до Департаменту міського господарства Одеської міської ради,

треті особи: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_5 ,

про визнання незаконним

та скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_7 13.09.2017 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який під час розгляду справи неодноразово уточнювала та згідно з останньою редакцією, до Департаменту міського господарства Одеської міської ради просить суд визнати розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 29.03.1999 року за №261 «Про перерахунок ідеальних частин у домоволодінні АДРЕСА_1 та видачу свідоцтва про право власності, що належить ОСОБА_7 » - незаконним та скасувати.

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що їй - ОСОБА_7 належить право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 27.12.2010 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 23.07.2010 року № 555 «Про поділ домоволодіння АДРЕСА_1 на два самостійних» замість Свідоцтва про право власності від 09.08.2006 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 18.05.2006 року №584 «Про прийняття в експлуатацію будівлі по АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_7 » виданого, в свою чергу, замість Свідоцтва про право власності від 23.09.1999 р., № НОМЕР_1 , виданого УЖКГ Одеського міськвиконкому на підставі технічного паспорту від 05.02.1999 року та розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 29.03.1999 року № 261 «Про перерахунок ідеальних частин у домоволодінні АДРЕСА_1 та видачу свідоцтва про право власності, що належить ОСОБА_7 » замість свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Одеської міської ради від 12.12.1998 року за № 1050 «Про прийняття в експлуатацію будівлі по АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_7 » та свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.1973 року, посвідченого державним нотаріусом 6-ої Одеської державної нотаріальної контори, р. № 2-3544.

Проте, наприкінці січня 2015 року, з відповіді КП «БТІ» ОМР № 451131.67.15 від 22.01.2015 року на адвокатський запит № б/н від 05.01.2015 року представника ОСОБА_7 - адвоката Адабаш С.А., позивач ОСОБА_7 дізналась про те, що її право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яке до 1999 року належало позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.1973 року (р. № 2-3544), було порушено внаслідок видачі органом місцевого самоврядування в особі УЖКГ Одеського міськвиконкому розпорядження № 261 від 29.03.1999 року, в основу якого при перерахунку часток співвласників домоволодіння був покладений Акт про встановлення фактичного користування будівлями і спорудами в домоволодінні від 03.02.1999 року, який ОСОБА_7 не укладала та не підписувала і копію якого вона вперше отримала з зазначеної відповіді КП «БТІ» ОМР лише у 2015 році.

Позивачка зазначає, що в акті було зазначено, що у фактичному користуванні ОСОБА_8 знаходиться: в літ. «А» житлова 1-1, пл. 22,7 кв.м, житлова 1-2, пл. 15,2 кв.м, кухня 1-3, пл. 7,5 кв.м, веранда 1-5, пл. 8,3 кв.м, АДРЕСА_2 , а у фактичному користуванні ОСОБА_7 знаходиться літ. «Б» повністю та гараж «Е».

Зазначений акт, виконаний на замовлення лише співвласника житлового будинку ОСОБА_8 , був складений без присутності ОСОБА_7 , без її волевиявлення і був підписаний особою, яка формально, враховуючи наявність довіреності, мала права підпису від імені ОСОБА_7 , але, з іншого боку, враховуючи перерахунок частин домоволодіння між собою та довірителем, в силу положень законодавства, не мала права одночасно діяти і в інтересах довірителя, і в своїх особисто.

За наслідком чого, позивачка вважає, що складений з порушенням законодавства акт про встановлення фактичного користування будівлями і спорудами в домоволодіння відобразив недійсний порядок фактичного користування житловим будинком, враховуючи також те, що ОСОБА_7 від свого права спільної часткової власності на Ѕ частку домоволодіння АДРЕСА_1 , яке існувало до реконструкції і введення у 1998 році в експлуатацію, не відмовлялась та на користь ОСОБА_9 зазначену частину житлового будинку не відчужувала.

У зв`язку з чим, у 2017 році, тобто протягом трирічного строку після часу, коли позивачка дізналася про порушення її права на майно, вона звернулася до суду з цим позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Огренич І.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 18.09.2017 року на підставі вказаного позову відкрито провадження по справі.

27.11.2017 року до суду надійшли письмові пояснення щодо позову від третьої особи ОСОБА_2 про відмову у задоволенні позову, з підстав необґрунтованості та безпідставності.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 28.02.2018 року зобов`язано КП «БТІ» ОМР надати до суду належним чином завірені копії матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 .

13.08.2018 року на виконання вказаної ухвали суду до суду надійшли витребувані судом документи.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13.08.2018 року зобов`язано КП «БТІ» ОМР надати до суду для огляду оригінали матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2018 року зобов`язано КП «БТІ» ОМР надати до суду для огляду оригінали матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .

Тієї ж дати, ухвалою Київського районного суду міста Одеси залишено без задоволення заяву третьої особи ОСОБА_2 про витребування доказів від 18.09.2018 року.

19.11.2019 року позивачем надано до суду позовну заяву в уточненій редакції, з вищевикладеними вимогами і посиланнями, яка прийнято судом до розгляду 26.05.2021 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2019 року заяву про зміну предмету позову ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування Акту про встановлення фактичного користування будівлями і спорудами в домоволодінні АДРЕСА_1 , виготовленого 03 лютого 1999 року техніком ОМБТІ ОСОБА_13 за замовленням ОСОБА_10 та про визнання частково незаконним та скасування розпорядження органу місцевого самоврядування - повернуто представнику позивачки.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 19.11.2019 року провадження по справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Постановами Одеського апеляційного суду від 07.07.2020 року та 23.07.2020 року вказані ухвали Київського районного суду міста Одеси від 19.11.2019 року скасовані, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду та вирішення питання про прийняття заяви про зміну предмету позову.

Надалі матеріали справи надійшли до суду першої інстанції та передані головуючому по справі судді Огренич І.В.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17.08.2020 року задоволено самовідвід судді Огренич І.В. по даній цивільній справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 19.08.2020 року ОСОБА_11 вказано справу прийнято до провадження, продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

25.03.2021 року Київським районним судом міста Одеси було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

26.05.2021 року судом, з урахуванням наданої до суду інформації про зміну власників будинку АДРЕСА_1 , було ухвалено залучити до участі по справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

В судовому засіданні 06.07.2021 року представник позивача - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином.

Представники третіх осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості та пропуску строку на звернення до суду з цим позовом.

Заслухавши пояснення представників учасників по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.1973 року, виданого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Осіповою Н.В., сестри ОСОБА_7 і ОСОБА_8 успадкували в рівних частках після смерті матері, житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , в рівних частках.

Як встановлено, на період прийняття спадщини так і станом на час звернення до суду з цим позовом ОСОБА_7 постійно проживає в м. Дубно Рівенської області, а в належною їй частиною домоволодіння по АДРЕСА_1 постійно користується її син - ОСОБА_12 .

Іншої часткою будинку користувалась ОСОБА_8

05.02.1999 року техніком ОМБТІ було проведено обстеження домоволодіння АДРЕСА_1 щодо встановлення фактичного користування будівлями та спорудами співвласниками домоволодіння. За результатами обстеження складено акт, де зазначено, що в фактичному користуванні власника ОСОБА_8 знаходиться в будинку літ. «А» 1-1 житлова, 1-2 житлова, 1-3 кухня, 1-5 веранда, прибудова «а1», гараж літ. «Ж»; в фактичному користуванні власника ОСОБА_7 знаходиться повністю літ. «Б», гараж «Е».

В акті зазначено, що з ним згодні: ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , та містить підписи останніх з зазначенням серії паспортів.

До акту додано розрахунок ідеальних часток, що складають будівлі і споруди за фактичним користуванням співвласниками: ОСОБА_8 - 47/100 частин, ОСОБА_7 - 53/100 частин, складений ОСОБА_13 05.02.1999 року.

Надалі, 29.03.1999 року Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міськради, на підставі технічного паспорту від 05.02.1999 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.1973 року за №2-3544, зареєстрованого ОМБТІ та РОН від 25.04.1973 року за №78 стор.27 кн.86 реєстр.13606 кв.184, акту приймання межведомчої комісії, рішення виконкому Одеської міської ради від 02.12.1998 року за №1050, довідки ОМБТІ та РОН про перерахунок ідеальних часток у домоволодіння від 04.03.1999 року №6.131, видано розпорядження за №261 від 29.03.1999 року, яким затверджено перерахунок ідеальних часток у домоволодінні АДРЕСА_1 . Наказано Міському агентству з приватизації житла оформити та видати свідоцтво про право власності: ОСОБА_7 на 53/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , замість свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.1973 року, №2-3544, рішення виконкому Одеської міської ради від 02.12.1998 року за №1050.

На підставі зазначеного розпорядження, 29 березня 1999 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради видано ОСОБА_7 свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на 53/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

14 вересня 1999 року на підставі рішення виконкому Одеської міськради від 2.12.2998 року №1050, ОСОБА_7 отримала державний акт на право приватної власності на землю - на ділянку площею 0,0309 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. ОСОБА_8 отримала державний акт на ділянку площею 0,0308 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради №584 від 18.05.2006 року у ОСОБА_7 прийнято в експлуатацію реконструйований житловий будинок з прибудовою та надбудовою літ. «Б,б», загальною площею 174,8 кв.м., в тому числі житловою - 70,4 кв.м. по АДРЕСА_1

Також вбачається, що 13.05.2010 року ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , від імені якої діяв ОСОБА_12 , на підставі довіреності від 07.12.2009 року, посвідченої приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Рівненської області, за р.№4225, було складено заяву про видачу їм свідоцтв про право власності на домоволодіння АДРЕСА_3 : ОСОБА_8 - на 47/100 частин, що складають житловий будинок літ. «А» загальною площею 61,0 кв.м., в тому числі житловою - 37,9 кв.м. і гараж літ. «Ж»; ОСОБА_7 - на 53/100 частин, що складають житловий будинок літ. «Б» загальною площею 174,8 кв.м., в тому числі житловою - 70,4 кв.м. і гараж літ. «Е». Зазначена заява посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., зареєстрована в реєстрі за №744.

24.06.2010 року ОСОБА_8 і ОСОБА_7 (від імені якої на підставі вказаної довіреності діяв син - ОСОБА_12 ) склали заяву, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., зареєстровану в реєстрі за №956, в якій сторони узгодили поділ домоволодіння згідно до фактичного користування і одержання кожним власником свідоцтва про право власності на окремий об`єкт нерухомості:

- ОСОБА_8 на житловий будинок літ. «А», загальною площею 61,0 кв.м., в тому числі житловою - 37,9 кв.м. і гараж літ.»Ж», що складає одиницю; ОСОБА_7 на житловий будинок літ.»Б» загальною площею 174,8 кв.м., в тому числі житловою - 70,4 кв.м. і гараж літ.»Е», що складає одиницю;

- ОСОБА_7 в житловому будинку під літ. «Б»: 2-3 - вбудована шафа; 24- - кухня; 2-5- - житлова; 2-1 - холл; 2-2 - санвузол; 2-6 - веранда; 2-7 - гостинна; 2-8 - коридор; 2-9- вбудована шафа; 2-10 - санвузол; 2-11 - житлова; 2-12 - вбудована шафа; 2-13 - веранда; гараж «Е», загальною площею 174,8 кв.м.; житловою площею 70,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

23.07.2010 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради винесено розпорядження №555 «Про поділ домоволодіння АДРЕСА_1 , на два самостійних», яким затверджено висновок КП ОМБТІ та РОН» від 01.03.2007 року про поділ домоволодіння АДРЕСА_1 , та запропоновано утворити зокрема домоволодіння:

- ОСОБА_7 - АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 174,8 кв.м., житловою площею 70,4 кв.м., та гаражу під літ. «Е».;

- ОСОБА_8 - АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку під літ. «А», загальною площею 61,0 кв.м., житловою 37,9 кв.м., гаражу під літ. «Ж».

На підставі зазначеного розпорядження, 27 грудня 2010 року виконкомом Одеської міської ради видано ОСОБА_7 свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами - літ. «Б» загальною площею 174,8 кв.м., в тому числі житловою - 70,4 кв.м. і гараж літ.»Е», що розташоване по АДРЕСА_4 . КП «ОБТІ та РОН» 18.01.2011 року прийняло рішення про державну реєстрацію нерухомого майна на ім`я ОСОБА_7

04.11.2010 року на підставі зазначеного розпорядження видано ОСОБА_8 свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_4 , на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності 23.11.2010 року, номер запису 9145 в книзі: 177доп-118, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №28097324 від 23.11.2010 року.

Також під час розгляду справи судом встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_4 належало на праві власності ОСОБА_5 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Верезуб К.О. 13.09.2019 року за реєстровим №668.

10.03.2021 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С., зареєстрованого в реєстрі за №233, ОСОБА_5 відчужила ОСОБА_3 зазначене домоволодіння.

На підставі викладеного вбачається, що позивачка починаючи з 20.03.1973 року була співвласником домоволодіння АДРЕСА_4 , та за наслідком проведеного перерахунку ідеальних часток затвердженого розпорядженням Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міськради від 29.03.1999 року за №261, ОСОБА_7 було здійснено реконструкцію належного їй будинку під літ. «Б» у вказаному домоволодінні та за наслідком чого у 2010 році виділено зі спільної часткової власності в натурі належну їй частку домоволодіння в окремий об`єкт нерухомості, у відповідності до частки затвердженої спірним розпорядженням та за фактом визначеного ним фактичного користування будинком.

Позивач звертаючись у вересні 2017 року з цим позовом стверджує, що відповідачкою ОСОБА_8 порушено її - ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. «А» по АДРЕСА_4 , що належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.1973 року, оскільки акт про встановлення фактичного користування будівлями і спорудами в домоволодінні від 03.02.1999 року, вона не укладала, не підписувала, підпис від її імені було вчинено іншою особою, а саме як повідомлено ОСОБА_8 , за наслідком чого підлягає скасуванню видане на підставі вказаного акту - розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому розпорядження за №261 від 29.03.1999 року.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 122 ЦК України в редакції 1963 року, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Згідно з ч.1 ст. 123 ЦК України, володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

Статтею 118 ЦК України було встановлено, що якщо учасники спільної часткової власності на жилий будинок за угодою між собою встановили порядок користування відособленими приміщеннями будинку (квартирами, кімнатами) відповідно до частки кожного і така угода нотаріально посвідчена і зареєстрована у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, то вона обов`язкова і для особи, яка згодом придбає частку в спільній власності на цей будинок.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Розглядаючи заявлені вимог, суд зазначає, що позивачка стверджуючи про не підписання спірного акту про встановлення фактичного користування будівлями і спорудами в домоволодінні від 03.02.1999 року, який з тверджень позивачки слугував підставою для видачі оспорюваного розпорядження, в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надала до суду відповідного акту.

Під час розгляду справи судом витребовувались інвентаризаційні справи стосовно спірного нерухомого майна та було встановлено, що оспорюване розпорядження було видане за наслідком складення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 акту про встановлення фактичного користування спорудами і будівлями в домоволодінні від 05.02.1999 року (а.с.99).

Стосовно доводів позивачки про не підписання зазначеного акту, вчинення підпису від її імені іншою особою у тому числі ОСОБА_8 , як і необізнаність про наявний акт, суд вважає необґрунтованими, оскільки в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України стороною позивача не надано до суду жодного доказу, як і не заявлялось під час розгляду справи жодного клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, з урахуванням того, що вказаний акт в розділі погодження містить підпис від імені ОСОБА_7 .

Крім того, станом на момент його складення, ОСОБА_8 мала повноваження на вчинення дій від імені ОСОБА_7 стосовно розпорядження належним останній майном, що підтверджується довіреністю від 21.11.1997 року, посвідченої державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Тюменцевою Л.І., зареєстрованої в реєстрі за №2-4117, виданої строком на три роки до 21.11.2000 року.

Стосовно доводів сторони позивача, що зазначені обставини підтверджуються листом КП «БТІ» ОМР від 22.01.2015 року за №, судом не приймаються.

У відповідності до зазначеного листа, КП «БТІ» ОМР повідомлено, що особисто на ім`я ОСОБА_7 у 1999 року замовлення на послуги БТІ не оформлялись, а з замовленням на перерахунок ідеальних часток на двох співвласників, звернулась 26.01.1999 року ОСОБА_8 , яка як вже було встановлено мала повноваження на вчинення дій від імені ОСОБА_7 та зазначене звернення на замовлення не є підтвердження підписання акту цією особою, за наслідком замовлених дій.

Також суд вважає безпідставними твердження сторони позивача про відсутність волевиявлення у ОСОБА_7 на перерозподіл часток домоволодіння АДРЕСА_4 , у відповідності до варіанту затвердженого оспорюваним розпорядженням, яким на думку позивачки не відображено дійсного на той час порядку користування домоволодінням, оскільки як вбачається, починаючи з 1999 року та до 2015 року ОСОБА_7 та її повноважним представником ОСОБА_12 були здійснені дії з реконструкції належного позивачеві будинку під літ. «Б», та в подальшому здійснено виділ належної позивачці частки зі спільної часткової власності в натурі в окремий об`єкт нерухомості, під час чого неодноразово подавались документи, які підтверджують встановлений порядок користування домоволодінням між співвласниками.

В матеріалах справи також наявний акт місцевої міжвідомчої комісії з прийняття в експлуатацію будівлі, затверджений 02.12.1998 року рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради за №1050, який складено в присутності ОСОБА_7 та за наслідком поданих нею документів вирішено вважати прийнятим до експлуатації житловий будинок під літ. «Б» та гараж під літ. «Е», що також спростовує доводи про наявність іншого порядку користування домоволодінням АДРЕСА_4 .

За наслідком викладеного суд вважає безпідставними доводи позивача стосовно наявності підстав вважати незаконним та скасування розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 29.03.1999 року за №261.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_7 в лютому місяці 2015 року вже зверталась до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати частково недійсними зокрема свідоцтво про право власності на 53/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_4 , видане 29.03.1999 року УЖКГ виконкому Одеської міськради Вовк Г.Й., на підставі того, що вона акт про фактичний порядок користування житловим будинком від 05.02.1999 року, ніколи не підписувала, а підпис від її імені вчинила інша особа, що вона ніколи не надавала згоди на перерахунок ідеальних часток співвласників в будинку (справа № 520/2595/15-ц.

За наслідком розгляду вказаної справи, рішенням Київського районного суду міста Одеси від 24.11.2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено. Рішення суду набрало законної сили.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що у даному випадку об`єктом спільної часткової власності ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 1973 року був житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_4 і сторони установили хто і якими приміщеннями та спорудами буде користуватися. Угода співвласників є двостороннім чи багатостороннім правочином (договором), у якому визначаються порядок і способи здійснення повноважень співвласниками. Для таких договорів законом (як ЦК України в редакції 1963 року так і ЦК України в редакції 2003 року) не запропонована обов`язкова форма, тому вони можуть відбуватися в усній, письмовій чи нотаріальній формі.

Судом було встановлено, що надані суду документи свідчать, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 до 1999 року мали усну домовленість щодо порядку користування домоволодінням по АДРЕСА_1 , в 1999 році договір було укладено в письмовій формі у вигляді акту про фактичний порядок користування. За цим договором співвласники отримали право користування майном у частині, що перевищує для ОСОБА_7 (53/100) а для ОСОБА_8 (47/100) зменшує розмір їх частки у спільній власності, але це не суперечить положенням ст. 358 ЦК, оскільки договір заснований на домовленості, досягнутої співвласниками.

У 2010 році ОСОБА_7 (від її імені діяв син ОСОБА_12 на підставі довіреності) і ОСОБА_8 уклали письмові угоди і нотаріально їх посвідчили спочатку щодо поділу домоволодіння, а потім щодо виділу часток у самостійні об`єкти нерухомості (угоди укладені у вигляді заяв на адресу Київської рай адміністрації). Виділ частки у домоволодінні, належної ОСОБА_7 , у самостійний об`єкт нерухомості виконано відповідно до вимог ст..364 ЦК - виділена частина відповідає розміру і вартості частки позивачки у спільному майні, та враховано порядок користування будівлями і спорудами, який існував між співвласниками більше 30 років, що підтверджується отриманням ОСОБА_7 27.12.2010 року свідоцтва про права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами з подальшою державною реєстрацією прав на це нерухоме майно.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_7 є безпідставним - з 2010 року право спільної часткової власності ОСОБА_7 і ОСОБА_8 є припиненим за волевиявленням обох співвласників.

Частинами 4-5 статтею 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи приписи ст. 82 ЦПК України, оскільки рішення Київського районного суду міста Одеси від 24.11.2015 року по справі № 520/2595/15-ц набрало законної сили, встановлені обставини в якому стосуються ОСОБА_7 та обставин, на які остання посилається в цій справі, що в свою чергу не було спростовано, суд вважає, що обставини встановлені вказаним рішенням суду додатковому доказуванню не підлягають.

Ухвалюючи рішення в цій справі, судом враховується, що Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи встановлені судом обставини, надаючи оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, суд вважає позов ОСОБА_14 не обґрунтованим, безпідставним та не підлягаючим до задоволення.

Стосовно доводів третіх осіб про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

У відповідності до ч.1 ст.48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

При цьому відповідач з відповідною заявою до суду не звертався.

За наслідком викладеного суд доходить до висновку, що в цій справі заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності заявлено не належною особою, а саме не стороною по справі у відповідності до вимог ч.3 ст.267 ЦПК України, у зв`язку з чим суд позбавлений права на застосування строків позовної давності.

Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18).

За наслідком викладеного, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування розпорядження, з підстав необґрунтованості заявлених вимог.

З урахуванням відмови у задоволенні позову, судові витрати понесені стороною позивача у відповідності до ст.141 ЦПК України компенсації та відшкодуванню не підлягають та покладаються на ОСОБА_7 . Стороною відповідача під час розгляду справи не заявлялось вимог про компенсацію та відшкодування судових витрат понесених під час розгляду справи.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-266, 268, 273, 352, 354, п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, п.п.п.15.5 п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_7 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) до Департаменту міського господарства Одеської міської ради (місцезнаходження: 65017, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д), треті особи: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_7 ), про визнання незаконним та скасування розпорядження - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 12.07.2021 року.

Головуючий Калініченко Л. В.