Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5676/20 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б.
Категорія 84 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №274/5676/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 10 листопада 2020 року суддею Большаковою Т.Б. у м. Бердичеві, повний текст рішення складено 16 листопада 2020 року,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя у вигляді іпотечного застереження в договорі іпотеки від 26.08.2008, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та нею (п. 12.3 договору іпотеки), право вимоги за яким перейшло до ПАТ «Дельта банк», а у подальшому, згідно договору про відступлення прав вимоги №2285/К від 14.07.2020, укладеного з ПАТ «Дельта банк» - до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» (далі - Товариство, ТОВ «ФК «Інвент»).

Обґрунтувала вимоги тим, що 26.08.2008 між ВАТ «Сведбанк» (Кредитодавець) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладено кредитний договір №0504/0808/55-012, за яким Кредитодавець надав Позичальнику кредит на строк до 26.08.2018 під 12,5% річних. У забезпечення виконання умов даного договору цього ж дня між Кредитодавцем і нею ( ОСОБА_1 ) укладено договір іпотеки №0504/0808/55-012-Z-1, предметом якого стала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належна їй на праві власності.

У подальшому, права Кредитора перейшли до ПАТ «Дельта банк», а згодом, відповідно до договору про відступлення права вимоги №2285/К від 14.07.2020 до ТОВ «ФК «Інвент».

Позивач зазначає, що умови п.12.3 договору іпотеки становлять окремий правочин - Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Вважає даний договір про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним, оскільки підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. Умови вищевказаного договору іпотеки щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є житлове приміщення, суперечить ст. 47 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У доводах апеляційної скарги представник позивача вказав на обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги, та яким, на його думку, суд не надав належної оцінки. Зокрема, вказав, що суд не врахував того, що між сторонами не укладався окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто умови п. 12.3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання, не відповідають положенням ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12.06.2006. Окрім того, положення Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким можлива позасудова реалізація житла, підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить ст.47 Конституції України, за якою стягнення на житло може бути виключно судовим.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до кредитного договору (Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості) №0504/0808/55-012 від 26.08.2008, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 , остання отримала кредит на загальну суму 62000 доларів США, під 12,50% річних за весь строк фактичного користування кредитом, з умовою повернення коштів до 26.08.2018 (а.с.8-11).

В забезпечення виконання кредитного договору, 26.08.2008 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Відповідно до пункту 12.3 договору: «Згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, викладеним в п.п. 12.3.1. та 12.3.2. цього пункту:

12.3.1. Сторони домовилися, що передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснюється згідно Закону України «Про іпотеку» на підставі наступного застереження: задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Сторони цього договору дійшли згоди, що правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене в цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Предмет іпотеки набувається у власність Іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності. При цьому, сторони домовилися, що суб`єкт оціночної діяльності визначається Іпотекодержателем. Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право Іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п. 12.3. цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій Іпотекодавця.».

В подальшому, за договором про уступку прав вимоги, права Кредитора перейшли до ПАТ «Дельта банк», яке, в свою чергу, відповідно до договору про відступлення права вимоги №2285/К від 14.07.2020 переуступило їх ТОВ «ФК «Інвент».

16.07.2020 ТОВ «ФК «Інвент» надіслано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень виконання умов кредитного договору шляхом погашення заборгованості у розмірі 2190452,58 грн.

Увалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог, оскільки не встановлено, що оспорювані умови договору іпотеки суперечать Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Зокрема, суд вказав, що іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Умови договору відповідають положенням Закону України «Про іпотеку» в редакції на час укладення договору.

Окрім того, суд вказав, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд також зазначив, що до примусового позбавлення особи житла в розумінні ст.47 Конституції України належить віднести правовідносини з приводу виселення особи із житла або ж позбавлення права особи на користування житлом. Правовідносини ж з приводу набуття іпотекодержателем права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки врегульовані Законом України «Про іпотеку», положення якого неконституційними не визнавались.

Такий висновок є правильним, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку.

Згідно із частиною першою, четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 26.08.2008, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

При цьому згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пункту 12.3 договору іпотеки.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 надала згоду на укладення іпотечного договору, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, а сторони іпотечного договору узгодили всі істотні умови договору, у тому числі узгодили питання щодо врегулювання спору шляхом передачі права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю, тому підстав для визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, у вигляді іпотечного застереження в договорі іпотеки від 26.08.2008, немає.

Апеляційна скарга не містить обґрунтованих посилань на неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, натомість наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновком суду щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Посилання на ту обставину, що сторонами не укладався окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, у зв`язку з чим умови п. 12.3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання, не відповідають положенням ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року, є безпідставними.

Так, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили можливість звернення стягнення на майно шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що відповідає вимогам закону.

Посилання представника позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 199/1276/17 від 12.12.2020 є помилковими, оскільки зазначена постанова стосувалася питання про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності іпотекодержателем на іпотечне майно на підставі договору іпотеки, який не містив іпотечного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на відміну від обставин справи, що переглядається.

Висновки суду першої інстанції в частині застосування положень Закону України «Про іпотеку» не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах №802/1340/18-а від 20.11.2019 та №644/3116/18 від 19.05.2020, які стосувалися питання визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем за умов тимчасового мораторію на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 листопада 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 05 березня 2021 року.