Провадження № 2/554/1018/2021
РІШЕННЯ

іменем України

22 лютого 2021 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Андрієнко Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Карабаш О.В.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом адвоката Маліченка Дмитра Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року адвокат Маліченко Д.В., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області про відшкодування шкоди, в якому просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 17150,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним.

На обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що позивач ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням від 29.04.2016 року, яке видано 18.03.2016 року на підставі рішення комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій №4/І/ХVII/65, та користується пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів війни. Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачалось, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. В свою чергу, Законом України від 28 грудня 2007 року №107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», частину 5 викладено в наступній редакції: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України». Проте вказані зміни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008. При цьому, згідно з положеннями ст.17 Закону фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів. Крім того, згідно з п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Тому Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, передбаченої вищевказаним Законом.

Однак, 27 лютого 2020 року рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

На запит адвоката до Департаменту соціального захисту населення Полтавської ОДА від 29 лютого 2020 року щодо можливості нарахування та виплати позивачу разової грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком за 2016-2019 роки, з урахуванням раніше виплачених сум, у досудовому порядку орган соціального захисту надав відповідь від 25 березня 2020 року, зміст якої зводиться до того, що здійснено нарахування разової щорічної допомоги позивачу до 05 травня у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а отже відповідно до чинного законодавства.

Позивач із таким не погодився, оскільки вважає, що діями держави у вигляді прийняття такого закону та його подальшої реалізації органами соціального захисту порушено право власності позивача на отримання виплат у повному розмірі, гарантоване Основним Законом. Тому, посилачись на положення ст.ст.41, 152 Конституції України, ст.ст.22, 321 ч.1 1175 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає, що таким чином його було позбавлено належних йому коштів в розмірі 20910,00 грн., і їх невиплата призвела до заподіяння йому збитків, а отже має бути здійснена компенсація за рахунок коштів Державного бюджету України.

У позові зазначає, що за період з 2017 по 2019 роки позивач отримав щорічної разової допомоги до 6 травня у розмірі 3760 грн. Тоді як у вказаний період він мав право згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на щорічну разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком як учаснику бойових дій.

Виходячи з розрахунків, наведених у позовній заяві, позивач мав би отримати разову грошову допомогу до 05 травня у таких розмірах: у 2017 році (1312 грн. х 5 = 6560 грн.), у 2018 році (1373 грн. х 5 = 6865 грн.), у 2019 році (1497 грн. х 7 = 7485 грн.), а всього за вказаний період в розмірі 20910,00 грн. Отже, за вказаний період позивач отримував щорічну разову грошову допомогу у меншому розмірі, ніж було визначено.

Указані обставини і стали підставою для звернення позивача з позовом до держави України про відшкодування шкоди, заподіяної актом, що визнаний неконституційним, відповідно до приписів ч.3 ст.152 Конституції України, як норми прямої дії, та ст.22 ЦК України.

Керуючись зазначеними нормами, позивач виходить з того, що внаслідок застосування органами соціального захисту населення окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, фактично отриманий позивачем розмір разової грошової допомоги був зменшений, є недоотриманими доходами, а тому сума недоотриманої разової грошової допомоги є збитками у розумінні ст.22 ЦК України.

Внаслідок здійснення і проведення виплат органами соціального захисту на підставі постанов Кабінету Міністрів України у 2017-2019 роках позивач недоотримав доходи у вигляді частини невиплаченої грошової допомоги у розмірі 17150 грн. (20910 грн. 3760 грн.).

Вважає, що діями держави у вигляді прийняття неконституційного закону та його подальшої реалізації третьою особою було порушено право власності позивача, гарантоване ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

На підставі викладеного, звернувся за судовим захистом та просить задовольнити даний позов.

06 січня 2021 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами (а.с.26-27).

Від представника відповідача Державної казначейської служби України до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнає в повному обсязі з таких підстав. Позивач ОСОБА_1 дійсно має статус ветерана війни учасника бойових дій та має право на отримання щорічної разової допомоги до 5 травня, виплата якої передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак при зверненні до суду з позовом вважає, що має право на відшкодування збитків, а саме упущеної вигоди внаслідок порушення його прав і недоотримання грошових сум. Зазначає, що в рішенні КСУ №3-р/2020 від 27 лютого 2020 року окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України визнане неконституційним, тобто втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Статтею 58 Конституції України закріплено принцип незворотності дії нормативно-правових актів. Окрім того, ч.3 ст.152 Конституції чітко визначено, що відшкодування шкоди фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, здійснюється державо у встановленому законом порядку. Але на даний час такого закону в Україні прийнято не було. Крім того, втрата нормативно-правовим актом (або його частиною) чинності не тотожна його неконституційності. Конституційним Судом України визнано факт неконституційності положень статей 12, 13, 14, 15 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що вказує на те, що такі положення суперечили нормам Конституції з моменту їх прийняття. Вказані норми застосовувались у порядку та розмірах, які встановлені виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Отже, суми, що нараховувались як грошова допомога, щорічно визначалися Законом «Про державний бюджет» на поточний рік. Посилається на ті обставини, що 3 серпня 2018 року Верховний Суд в рамках справи №923/700/17 вказав, що аналіз норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, негативних наслідків цієї поведінки у вигляді дії чи бездіяльності, а також причинного зв`язку між протиправно поведінкою та збитками. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності усіх передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. Головною підставою, відповідно до якої у громадян з`являється право на відшкодування за рахунок Державного бюджету України шкоди, завданої неправомірними діями органів державної влади, є незаконність та неправомірність дій цих органів, а також їх посадових осіб. Позивачем не надано належних доказів, та із матеріалів справи не встановлено, що внаслідок прийняття Верховною Радою України нормативно-правового акту, окремі норми якого в подальшому були визнані неконституційними, було спричинено матеріальну шкоду у зазначеному ним розмірі. Також позивач не обґрунтував розмір заявленої шкоди у вигляді недоплаченої щорічної разової грошової допомоги у відповідній сумі, оскільки неправомірність дій Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області е встановлена судовим рішенням чи будь-яким іншим документом. Також заперечує проти стягнення з державного бюджету витрат на правову допомогу, надану позивачу адвокатом, у зв`язку з тим, що позивач є учасником бойових дій, має переважне право на отримання безоплатної правничої допомоги, а отже виключної потреби звертатися за платною допомогою не було. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.34-36).

Клопотань від жодної зі сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд вважає, що у задоволенні позову потрібно відмовити з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій та користується пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів війни, у тому числі Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 29 квітня 2016 року (а.с.12-13, 24).

Зі змісту позовної заяви слідує, що адвокат Маліченко Д.В., діючи в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся засобами поштового зв`язку із адвокатським запитом вих.№29/02 від 29 лютого 2020 року до Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації із проханням, зокрема, про надання інформації про можливість нарахування та виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на момент проведення виплат, з урахуванням раніше виплачених сум, у досудовому порядку (а.с.3).

На вказаний запит Департаментом соціального захисту населення Полтавської ОДА надано відповідь №07-01/2510 від 25 березня 2020 року, якою повідомлено про нарахування та виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016-2019 роки учаснику бойових дій у розмірі, що відповідає чинному законодавству. Одночасно повідомлено, що рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 набирає чинності з дня ухвалення та зворотної дії не має (а.с.15-16).

Як зазначено у позові, позивач вважає, що виплати разової грошової допомоги до 05 травня у розмірах, встановлених КМУ, є меншими, ніж п`ять мінімальних пенсій за віком, а тому є збитками (упущеною вигодо, недоотриманими доходами), які має відшкодувати держава відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України. З цих підстав позивач звернувся із вимогою про відшкодування майнової шкоди внаслідок дії акта (закону), що визнаний неконституційним.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує такі нормативно-правові акти.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII). Цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Статтями 12 та 13 Закону №3551-XII встановлено пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, та пільги особам з інвалідністю внаслідок війни.

Законом України від 25 грудня 1998 року №367-XIV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №367-XIV) статтю 12 Закону №3551-XII доповнено частиною такого змісту: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком».

Надалі пунктом 20 розділу ІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України від 28 грудня 2007 року №107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" ці норми статей 12 та 13 Закону №367-XIV викладено у новій редакції, за змістом якої разова грошова допомога учасникам бойових дій та інвалідам війни до 5 травня виплачується щорічно у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Однак рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 у справі №1-28/2008 вказані зміни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Разом з тим, Законом України від 28 грудня 2014 року №79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України було доповнено пунктом 26 (далі - Закон №79-VIII), яким установлено, що норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Судом установлено, що рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18) визнано неконституційним окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 р. № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України«Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» встановлено у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій - 920 гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 р. № 223 встановлено у 2017 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій у розмірі 1200 гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 р. № 170 у 2018 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій установлено у розмірі 1 265 гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2019 р. № 237 розмір разової грошової допомоги до 5 травня у 2019 році учасникам бойових дій встановлено - 1295 гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 лютого 2020 р. № 112 у 2020 році виплату до 5 травня разової грошової допомоги учасникам бойових дій установлено в розмірі 1390 гривень.

Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача з позовом до держави Україна в особі відповідачів про відшкодування шкоди, заподіяної актом, що визнаний неконституційним, відповідно до приписів ч.3 ст.152 Конституції України, як норми прямої дії, та ст.ст.1166, 1175 ЦК України.

Частинами першою, другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічні положення відображені у статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України».

Із резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 вбачається, що окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України визнане неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Іншого тлумачення другого абзацу резолютивної частини рішення Суду бути не може.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

До прийняття Конституційним Судом України рішення від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 підлягали застосуванню постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року №223, від 14 березня 2018 року №170 та від 20 березня 2019 року №237, які були прийняті на виконання пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

На думку сторони позивача, шкоду йому завдано у зв`язку з прийняттям закону, який визнано неконституційним, а саме положенням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

Відповідно до приписів статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Як встановлено частиною третьою статті 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України. Так у Цивільному кодексі України відшкодуванню шкоди присвячена глава 82, положення якої за своїм змістом є зобов`язаннями деліктного характеру або відносинами зобов`язальними і пов`язані з цивільно-правовою відповідальністю.

Відповідно до ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3).

Стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Відповідальність держави за зобов`язаннями визначено у Главі 11 ЦК України та ст.ст.1173-1175 ЦК України.

Згідно зі статтею 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Ця норма є спеціальною по відношенню до положення статті 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Однак, посилання позивача на положення ст.1175 ЦК України є безпідставним, оскільки вказана норма встановлює, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

У даному випадку визнано неконституційним окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у визначеній частині, а спеціальний закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий.

У свою чергу, шкода - це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Поряд із поняттям «шкода» законодавець використовує поняття «збитки».

Стаття 22 ЦК України передбачає можливість відшкодування збитків особі у результаті порушення її цивільного права. Як визначено частиною другою означеної статті збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Тому збитки це грошова оцінка шкоди, яка має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі.

Отже, стаття 22 ЦК України практично визначає лише такий спосіб захисту, як відшкодування збитків.

Разом із цим, суд зазначає, що недоотримані суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, виплачуваної учасникам бойових дій, не можна вважати збитками у розумінні ст.22 ЦК України.

Тому в даному випадку відсутні підстави вважати, що позивачу заподіяні збитки при виплаті щорічної грошової допомоги до 5 травня внаслідок прийняття акта (пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України), який визнаний неконституційним.

Проаналізувавши наведені вище правові норми, суд дійшов висновку, що виплати позивачу щорічно допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному постановами Кабінету Міністрів України, в період дії пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України були правомірними та такими, що відповідали вимогам чинного законодавства. У межах даного спору не встановлено необґрунтованість дій щодо невиплати спірної суми щомісячної грошової допомоги до 5 травня за 2016-2019 роки.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення позивача до суду із позовом про визнання неправомірними дій/рішень відповідача, зобов`язання виплатити недоплачену суму грошової допомоги.

В статті 6 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод задекларовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову про стягнення на користь позивача шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України шкоди, завданої прийняттям закону, що визнаний неконституційним, відсутні.

При цьому суд звертає увагу на ті обставини, що нормативно-правові акти на підставі яких позивачеві протягом 2016-2019 років виплачувалась така допомога, а саме - вказані постанови Кабінету Міністрів України незаконними не визнавалися та не скасовувалися, а дії щодо виплати допомоги відповідно до вимог чинного законодавства неправомірними не визнавалися.

Отже, самі постанови Кабінету Міністрів України, якими установлено розмір разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій у 2016-2019 роках, предметом судового розгляду не були, незаконними не визнані, не скасовані та є чинними, що спростовує доводи сторони позивача щодо завдання шкоди внаслідок визнаного неконституційним нормативно-правового акта органу державної влади.

Таким чином, вимоги позивача про відшкодування йому державою збитків, завданих недоплатою разової грошової допомоги до 5 травня у 2016-2019 роках, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку 17150,00 грн. не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Обравши такий спосіб захисту прав, як відшкодування завданої шкоди, позивач не довів складових деліктного правопорушення, що є підставою відповідальності держави, а саме визнання незаконними нормативно-правових актів органу державної влади, згідно яких здійснювалися вказані соціальні виплати позивачу, як учаснику бойових дій.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку що позов є безпідставним, а тому в його задоволенні потрібно відмовити.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, а тому оскільки у задоволенні позову відмовлено, при цьому позивач звільнений від сплати судового збору, питання про відшкодування судового збору не підлягає вирішенню та покладається на рахунок держави, а інші витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, на правову допомогу, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову адвоката Маліченка Дмитра Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області про відшкодування шкоди, - відмовити.

Судовий збір у розмірі 840,80 грн. віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

представник позивача: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

відповідач: Держава Україна в особі Державної Казначейської служби України, , місцезнаходження: вул.Бастіонна, буд.6, м.Київ, 01601.

відповідач: Держава Україна в особі Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, , місцезнаходження: вул.Ціолковського, буд.47, м.Полтава, 36023.

Повний текст судового рішення складено 26 лютого 2021 року.

Суддя Г.В. Андрієнко