КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3222/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голяченко Марія Василівна, перша Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванченко Вадим Юрійович, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, витребування нерухомого майна та визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванченко Вадим Юрійович про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голяченко Марія Василівна, перша Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванченко Вадим Юрійович, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у якому просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, скасувати державну реєстрацію права власності, витребувати нерухоме майно та визнати право власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08.11.2003 його батько - ОСОБА_4 (нині покійний) подарував йому двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 41,6 кв.м., житловою 27,0 кв.м.), відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Голяченко М.В.. Вказує, що договір дарування є дійсним, не був розірваний та спору стосовно нього не було. В подальшому у вказаній квартирі проживав батько Позивача, відповідно до їхньої домовленості. Пізніше в цій же квартирі стала проживати друга дружина батька (мачуха Позивача) - ОСОБА_2 .. Позивач стверджує, що ОСОБА_2 була обізнана про те, що квартира належить Позивачу. Після смерті батька Позивача ОСОБА_2 продовжувала проживати у вказаній квартирі, про будь-які дії щодо квартири Позивача не повідомляла. На початку 2019 року Позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_2 продала вказану квартиру. Зокрема, як з`ясував Позивач, 31.07.2018 та 07.09.2018 Першою Київською державною нотаріальною конторою було видано ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину (двічі по 1/2 частини квартири відповідно), зареєструвавши право власності останньої на спірну нерухомість. Вказані дії, на думку Позивача стали можливими в результаті свідомого приховування ОСОБА_2 інформації про факт існування Позивача та відомостей про дарування квартири Позивачу у 2003 році. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Позивач з`ясував, що 27.12.2018 приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю. посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким покупцем спірної квартири значиться ОСОБА_3 . На час звернення з позовом у спірній квартирі сторонні особи проводять ремонт, речі батька Позивача викинуті на смітник. Позивач вважає, що оформлення його майна на сторонніх осіб було здійснено внаслідок протиправних дій та без його відома.

Таким чином, позивач посилається на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 227, 243 ЦК УРСР 1963 року в редакції, яка діяла на момент укладення договору дарування, ст.ст. 203, 215, 228, 317, 319, 321, 328, 388, 392, 658 ЦК України, ст.ст. 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і просить суд задовольнити позов.

12 серпня 2020 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив залишити позов без розгляду в частині позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Враховуючи те, що заява про залишення позову без розгляду в частині вимог про визнання права власності, надійшла після початку розгляду справи по суті, суд був позбавлений процесуальної можливості щодо задоволення зазначеної заяви, а тому розглянув справу в обсязі первинних позовних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.04.2019 задоволено частково заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

24 грудня 2019 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус КМНО Іванченко В.Ю. у якому просить суд визнати ОСОБА_3 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1081; визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 зазначає, що 27.12.2018 між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1081. За вказаним договором ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняла у власність спірну квартиру і сплатила за неї грошові кошти у сумі 870235,00 грн. 27.12.2018 приватним нотаріусом було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44876117 та зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру, номер запису про право власності 29693676. На момент підписання договору купівлі-продажу спірна квартира належала ОСОБА_2 на праві власності наступним чином: 1/2 частина квартири - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 31.07.2018 за реєстровим № 11-289, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.07.2018, номер запису про право власності 27280967; 1/2 частина квартири - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 07.09.2018 за реєстровим № 11-340, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.09.2018, номер запису про право власності 27812052; РНОНМ 000. Вказані обставини були перевірені приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю., який здійснював посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Тобто, на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_2 мала зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру. Отже на момент вчинення договору купівлі-продажу цей правочин відповідав вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України. Таким чином ОСОБА_3 не мала жодних сумнівів з приводу того, що ОСОБА_2 була власником спірної квартири. Після купівлі квартири ОСОБА_3 зробила в ній капітальний ремонт вартістю більше 200000 грн., що унеможливлює повернення квартири у її початковий стан. В зустрічному позові Позивач зазначає, що навіть якщо припустити, що квартира була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 незаконно, тобто коли ОСОБА_2 не мала права власності на квартиру чи володіння цим майном на момент його відчуження, ОСОБА_3 не знала і не могла знати про вищевказані обставини, оскільки на момент вчинення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 було надано всі документи, які підтверджують право власності на квартиру, які були перевірені нотаріусом. Крім цього Позивач наголошує на тому, що на момент вчинення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 не мав зареєстрованого у встановленому порядку права власності на спірну квартиру, і як наслідок не був її власником, тому це майно не могло бути ним загублене, викрадене, або іншим чином бути таким, що вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. У зв`язку з наведеним ОСОБА_3 стверджує, що вона в будь-якому випадку має статус добросовісного набувача спірної квартири і набула право власності на цю річ з підстав, передбачених ст. 330 ЦК України, тому спірна квартира не можу бути витребувана у ОСОБА_3 , у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

За таких обставин ОСОБА_3 у зустрічному позові посилається на ст. ст. 330, 388, 392 ЦК України і просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю та задовольнити її зустрічний позов.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голяченко Марія Василівна, перша Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванченко Вадим Юрійович, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, витребування нерухомого майна та визнання права власності. Задоволено зустрічний позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванченко Вадим Юрійович про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності. Визнано ОСОБА_3 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1081. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погодившись із вказаними судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови йому у позові та ухвалити в цій частині нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити. Вказує, що на момент укладення договору діяв ЦК УРСР 1963 року, а також договір дарування вступав в силу з моменту передачі майна обдарованому після нотаріального посвідчення вказаного договору. А в БТІ заносились відомості про укладену угоду, без внесення яких, інші угоди стосовно цієї нерухомості були не можливі. Посилається на постанову Верховного суду від 11.12.2019 року у справі №414/811/17 і зазначає, що дані правовідносини є аналогічними. Також вважає, що ОСОБА_3 є неналежним позивачем у своєму позові і спір між ними відсутній, оскільки він її вважає добросовісним набувачем.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи відзиви на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що право на звернення із віндикаційним позовом до добросовісного набувача має власник, при цьому судом встановлено, що ОСОБА_1 не є власником спірної квартири, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, а отже останній не має права на витребування спірної квартири від добросовісного набувача. А тому, позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що на даний час ОСОБА_3 є добросовісним набувачем та власником квартири АДРЕСА_1 , оскільки власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.1 ст. 392 ЦК України) і судом встановлено, що право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру АДРЕСА_1 оспорюється ОСОБА_1 , суд вважає, що зустрічні позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 244 ЦК Української РСР 1963 року (в редакції, яка діяла на момент укладення Договору дарування), договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Відповідно до ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року (в редакції, яка діяла на момент укладення Договору дарування) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ч. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 1002 від 26.08.1996 «Про переоцінку товарів (робіт, послуг) та механізм контролю за переглядом цін та формуванням вартісних показників в умовах грошової реформи» зазначено встановити, що на день запровадження гривніціни (тарифи, націнки, збори тощо) на товари (роботи, послуги), а також усі вартісні показники (нарахування податків, інших обов`язкових платежів, заробітної плати, пенсій, інших соціальних виплат, допомоги тощо) в гривні перераховуються у співвідношенні 1 гривня дорівнює 100000 карбованців.

Відповідно до п. 4 договору Дарування Сторони оцінили дар у сумі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

Тобто, до Договору дарування від 08.11.2003 слід застосовувати норми ст. 244 та ст. 227 ЦК УРСР в їх сукупності.

01 січня 2004 року набув чинності Цивільний кодекс України.

Відповідно до ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 392 ЦК Українивласник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (абз. 4 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника; власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 стверджує про те, що спірна квартира була подарована ОСОБА_4 . Позивачу відповідно до Договору дарування квартири від 08.11.2003 року, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Голяченком М.В. та зареєстровано в реєстрі за № 7487.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Тобто, після набрання чинності ЦК України 01.01.2004 до Договору дарування від 08.11.2003 слід застосовувати норми ст. 719, 182 та 334 ЦК України в їх сукупності.

Таким чином, проаналізувавши викладені вище норми ЦК Української РСР (в ред. чинній на дату укладення Договору дарування від 08.11.2003) та ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, в їх сукупності, слід зробити висновок, що перехід права власності за Договором дарування квартири від 08.11.2003 року, крім нотаріального посвідчення, повинен був бути зареєстрований у встановленому порядку, зокрема в Бюро технічної інвентаризації відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445, або ж, в подальшому відповідною реєстраційною службою.

Судом встановлено, що позивач після укладення договору дарування продовжував проживати у спірній квартирі. Позивач договори щодо обслуговування спірної квартири на своє ім`я не укладав, та у спірну квартиру не вселявся.

Щодо подання позивачем одночасно вимог віндикаційного (витребування майна) та негаторного (визнання права власності) характеру, суд першої інстанції посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.09.19 року у справі № 487/10132/14-ц у якій вказано, що у зазначених постановах Верховний Суд України правильно вказав на те, що неможливим є одночасне подання віндикаційного та негаторного позову, й у випадках, коли такі вимоги заявлені одночасно, суд має самостійно визначити, яку вимогу по суті, а не за формою, поставив позивач, і застосувати належні норми права. Зазначений підхід відповідає принципу jura novit curia («суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції вірно застосовано приписи ЦК України про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Слід зазначити, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Важливість визначення моменту переходу права власності на нерухомі речі, пояснюється тим, що саме з цим моментом пов`язаний перехід до набувача відповідного об`єкта правомочностей, що складають зміст суб`єктивного права власності - права володіння, права користування та права розпорядження.

У зв`язку з цим, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення теж підлягають державній реєстрації.

Станом на час укладення Договору дарування квартири (08.11.2003) реєстрація об`єктів нерухомості здійснювалась бюро технічної інвентаризації відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445 (із змінами та доповненнями).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , про що 29.11.2017 року Шевченківським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено актовий запис № 413, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Шевченківським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

ОСОБА_2 (дружина померлого ОСОБА_4 , що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб від 10.08.2017 року серії НОМЕР_3 ) звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою від 22.05.2018 року про прийняття спадщини.

В ході ведення спадкової справи Першою Київською державною нотаріальною конторою було встановлено наявність у власності померлого ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 (загальною площею 41,6 кв.м., житловою 27,0 кв.м.), що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 05.01.1994 року щодо спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в рівних частках, Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08.11.2002 року (спадкування ОСОБА_4 1/2 спірної квартири після померлої ОСОБА_6 ), Технічним паспортом на квартиру 1994 року. Будь-якої іншої реєстрації права власності на спірну квартиру встановлено не було.

31.07.2018 року та 07.09.2018 року Першою Київською державною нотаріальною конторою видано ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом (№ 11-289 та № 11-340 відповідно), щодо майна - квартири АДРЕСА_1 (загальною площею 41,6 кв.м., житловою 27,0 кв.м.), по 1/2 частинах квартири за кожним із свідоцтв.

Таким чином, ОСОБА_2 прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини померлого ОСОБА_4 не подавав.

На підставі Свідоцтв про право на спадщину за законом № 11-289 від 31.07.2018 року та № 11-340 від 07.09.2018 року, державним реєстратором Першої Київської державної нотаріальної контори внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідні записи № 27280967 від 31.07.2018 року та № 27812052 від 07.09.2018 року інформацію про перехід до ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

27.12.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю. та зареєстровим № 1081. За вказаним договором ОСОБА_2 відчужила, а ОСОБА_3 придбала спірну квартиру і сплатила за неї грошові кошти у сумі 870235,00 грн..

27.12.2018 року приватним нотаріусом було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44876117 та зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру, номер запису про право власності 29693676.

Судом в ході розгляду справи не встановлено обставин, які свідчили б про те, що ОСОБА_2 , станом на дату укладення договору купівлі-продажу майна, не мала права розпоряджатися вказаним нерухомим майном.

27.12.2018 року приватним нотаріусом було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44876117 та зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру, номер запису про право власності 29693676.

На даний час ОСОБА_3 є добросовісним набувачем та власником квартири АДРЕСА_1 .

Як вже зазначено вище, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.1 ст. 392 ЦК України).

Судом встановлено, що право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру АДРЕСА_1 оспорюється ОСОБА_1 ..

Перша Київська державна нотаріальна контора листом від 03.09.2019 № 7866/02-14 надала суду копію спадкової справи № 591/2018 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ..

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки позивач не надав доказів здійснення державної реєстрації переходу права власності на підставі Договору дарування квартири від 08.11.2003 року у встановленому законом порядку, а тому відсутні підстави вважати його власником спірної квартири. Крім того, позивачем не надано жодного доказу щодо фактичної передачі йому та прийняття ним подарованого нерухомого майна.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_3 , оскільки на даний час ОСОБА_3 є добросовісним набувачем та власником квартири АДРЕСА_1 , і власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.1 ст. 392 ЦК України) також судом встановлено, що право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру АДРЕСА_1 оспорюється ОСОБА_1 ..

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладення договору діяв ЦК УРСР 1963 року, а також договір дарування вступав в силу з моменту передачі майна обдарованому після нотаріального посвідчення вказаного договору, а в БТІ заносились відомості про укладену угоду, без внесення яких, інші угоди стосовно цієї нерухомості були не можливі, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позивачем не надано доказів передачі йому спірного майна після нотаріально посвідченого договору дарування. Позивач визнав, що після укладення договору дарування його батько продовжував проживати у спірній квартирі, а в подальшому проживав там із відповідачем. Крім того, позивач не надав доказів здійснення державної реєстрації переходу права власності на підставі Договору дарування квартири від 08.11.2003 року.

Посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного суду від 11.12.2019 року у справі №414/811/17 і зазначає, що дані правовідносини є аналогічними, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вказана постанова не є релевантною до даних правовідносин, які встановлено у справі, що розглядається.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 є неналежним позивачем у своєму позові і спір між ними відсутній, оскільки він її вважає добросовісним набувачем, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки таке посилання позивача є фактичним визнанням позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що житлове право ОСОБА_1 не було порушено відповідачами.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 і про задоволення позову ОСОБА_3 та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. ст. ст. 203, 215, 216, 388, 392 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «09» березня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіД.Р. Гаращенко
О.І. Сліпченко