Дата документу 06.07.2021
Справа № 334/6223/20
Провадження № 2/334/2890/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Младенова М.П.,

представника позивача - адвоката Рогозіна О.В.,

представника позивача - адвоката Хілько А.С.

представника відповідача - адвоката Лелікова С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми,

установив

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення грошових коштів із відповідача, які нараховані та обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання за договором позики від 07.05.2010 року. Так, у відповідності до умов договору відповідач був зобов`язаний повернути суму боргу у строк до 07.05.2011 року, а фактично повернув 27.10.2020 року.

У зв`язку із простроченням виконання відповідачем зобов`язання, позивач просить суд стягнути на його користь суму інфляційних втрат за увесь період прострочення (з травня 2011 року по вересень 2020 року) у сумі 661 308,73 грн., суму трьох відсотків річних за період з 08.05.2013 по 27.10.2020 у розмірі 89 020,81 грн., а також пеню за період з 08.05.2013 по 27.10.2020 у розмірі 1 083 810 грн., яка обрахована за ставкою 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення.

Сама позовна заява не містить правового обґрунтування заявленої до стягнення суми у розмірі 1 083 810 грн. і названа «пенею» лише у прохальній частині позову. В подальшому, представник позивача адвокат Рогозін О.В. надав суду пояснення, що вказана сума є процентами за користування грошовими коштами, нарахування яких передбачено приписами ст. 1048 ЦК України, а розмір визначено пунктом 4 договору позики.

Під час судових дебатів у справі, представники позивача заявили, що названа вище сума є все ж таки пенею та її нарахування здійснено у відповідності до положень чинного законодавства про пеню, а розмір та строк нарахування погоджено сторонами у пункті 4 договору позики, і просили суд задовольнити позовні вимоги в цій частині, стягнувши з відповідача саме пеню.

Відповідач частково визнав позов в частині суми трьох відсотків річних за три роки, що передували подачі позову у розмірі 35 730 грн., в іншій частині просив відмовити виходячи з такого.

Відповідач вказав, що факт отримання грошових коштів від позичальника посвідчується розпискою від 07.05.2010 року. Відповідно до цієї розписки він отримав у борг 50 000 доларів США, а не гривні, відтак нарахування інфляційних втрат на суму боргу є неправомірним.

Щодо суми пені заявленої до стягнення, то відповідач вказав на те, що вона не може бути стягнута, адже строк дії договору закінчився і задоволення вимог в цій частині суперечитиме висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16. Крім того, пред`явлення договору до стягнення вже відбувалось у 2011-2012 роках.

Також відповідачем подано окрему заяву про застосування строків позовної давності.

Позивач заперечив проти застосування строків позовної давності, вказав на те, що порушення відповідача є триваючим, відтак строк пред`явлення вимог за позовом не минув.

II. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі

02.11.2020 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми.

04.12.2020 року до суду надійшла інформація від юридичного відділу Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про останнє відоме зареєстроване місце проживання відповідача.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2020 року суддею Фетісовим М.В. відкрито провадження у справі.

Представник відповідача у підготовчому засіданні звернувся до суду з клопотанням, в якому просив передати цивільну справу № 334/6223/20 на розгляд до Печерського районного суду м. Києва. В обґрунтування якого вказав, що відповідач проживає у місті Києві.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.01.2021 року відмовлено у задоволені вказаного клопотання, оскільки представник відповідача не надав доказів на підтвердження свого клопотання.

20.01.2021 представник відповідача подав апеляційну скаргу на ухвалу від 13.01.2021 про відмову у передачі справи за підсудністю.

25.01.2021 вищевказана апеляційна скарга разом з цивільною справою №334/6223/20 направлена до Запорізького апеляційного суду.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 01.02.2021 апеляційна скарга відповідача на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.01.2021 повернута суду для вирішення питання про повернення апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду у цій справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2021 року апеляційну скаргу відповідача на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.01.2021 про відмову у передачі справи за підсудністю повернуто заявнику.

09.03.2021 року електронною поштою на адресу суду надійшла заява відповідача про відвід судді Фетісову М.В.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2021 року (суддя Коломаренко К.А.) задоволено заяву відповідача про відвід судді Фетісова М.В., справу передано до канцелярії суду для виконання вимог ст. 33 ЦПК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2021 року справу передано на розгляд судді Бредіхіну Ю.Ю.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №14124396 від 02.02.2021 року, яку долучено до справи на підставі заяви представника відповідача від 10.03.2021 року, зареєстрованим місцем проживання відповідача у справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є АДРЕСА_1 . Дата реєстрації - 03.04.2014 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.03.2021року справу прийнято до провадження суддею Бредіхіним Ю.Ю. та передано для розгляду до Печерського районного суду м. Києва.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 24.05.2021 ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.03.2021 скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.05.2021 року справу прийнято до провадження суддею Бредіхіним Ю.Ю., призначено підготовче засідання у справі на 15.06.2021 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду у судовому засіданні на 02.07.2021 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2021 року відмовлено у задоволені заяви представника позивача про відвід судді Бредіхіна Ю.Ю. в цивільній справі №334/6223/20, в судовому засіданні оголошено перерву до 06.07.2021 року для підготовки сторін до судових дебатів.

У судовому засіданні, яке відбулось 06.07.2021 року, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

III. Фактичні обставини встановлені судом

07.05.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Вовк І.І.

Відповідно до умов договору ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 397 000 грн., що було еквівалентно 50 000 доларів США, згідно курсу продажу доларів США, установленому комерційними банками м. Запоріжжя на день нотаріального посвідчення договору.

Грошові кошти надані із терміном виплати боргу - 07.05.2011 року.

На підтвердження факту отримання грошових коштів ОСОБА_2 власноручно написана розписка від 07.05.2010 року, за змістом якої він отримав у позику від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 50 000 доларів США, які зобов`язався повернути 07.05.2011 року.

У вказаний вище термін ОСОБА_2 суму позики не повернув.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2011 у справі №2-1901/11 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором від 07.05.2010 у розмірі 397 000 грн. та судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07.08.2013 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2011 у справі №2-1901/11 залишено без змін.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2013 у справі №334/5615/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за прострочення виконання за договором позики у сумі 290 207 грн. та судові витрати. Рішення ухвалено в заочному порядку.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.01.2017 року у справі №2-1901/11 замінено стягувача по рішенню №2-1901/11 від 08.12.2011 з ОСОБА_3 на його спадкоємця ОСОБА_1 .

27.10.2020 року ОСОБА_2 сплатив в межах виконавчого провадження ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 397 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2021 року у справі №334/5615/13-ц після перегляду скасованого заочного рішення від 22.10.2013 року, у задоволені позову ОСОБА_1 , як правонаступника позикодавця, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за прострочення виконання за договором позики відмовлено у повному обсязі. Станом на день розгляду цієї справи рішення не набрало законної сили.

IV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи

Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою ст. 615 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Судом встановлено та не спростовується сторонами, що відповідачем у справі порушено вимоги договору позики від 07.05.2010 року, і не повернуто грошові кошти у визначений термін. Відтак, наявні підстави для застосування наслідків порушення зобов`язання та відповідальності за це.

У постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 зроблено висновок, що: «згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти».

У даній справі судом встановлено і не оспорюється сторонами той факт, що погашення боргу здійснено в національній валюті у розмірі, визначеному договором, а саме - 397 000 грн.

Частиною третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Укладаючи договір, кожна його сторона вправі розрахувати на отримані належного їй.

Натомість, відповідач, достеменно знаючи та навіть стверджуючи, що отримав у борг грошові кошти у доларах США, здійснив повернення суми боргу у гривнях. Вказане не суперечить чинному законодавству і відповідає умовам договору, однак, ураховуючи принцип розумності, який передбачає добросовісність зовнішнього прояву поведінки учасника цивільних відносин з точки зору правомірності, обґрунтованості, доцільності такої поведінки, а також можливості передбачення таким учасником обставин, які можуть вплинути на його права та обов`язки інших учасників цивільних відносин, суд дійшов висновку про те, що позивач, як позикодавець був позбавлений можливості отримати те на, що він розраховував і визначення еквіваленту при фактичному погашені боргу не досягло мети такого визначення, тобто недопущення знецінення суми позики.

За таких обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Згідно із відбитком поштового штемпелю на конверті №69 7 у якому надійшла позовна заява, позивач звернувся до суду 30.10.2020 року. Відтак, стягненню підлягають суми за останні три роки, але з урахуванням того, що погашення боргу відбулось 27.10.2020 року, тобто розрахунок трьох відсотків річних судом здійснено за період з 30.10.2017 по 27.10.2020. Отже, сума трьох відсотків річних, яка підлягає стягненню становить 35 670,53 грн.

Рівень інфляції (з урахуванням дефляції) за вказаний період становить 1.19574589, отже сума інфляційних втрат, які підлягають стягненню становить 77 711,12 грн. (397 000х1.19574589 - 397 000).

Щодо заявленої до стягнення суми у розмірі 1 083 810 грн., то суд наголошує на тому, що позивач декілька разів змінював свою позицію стосовно правової природи цієї суми то вказуючи на те, що це є пенею, то відсотками за користування грошовими коштами.

Суд, оцінюючи такі доводи позивача, також зважує на його попередню поведінку, а точніше волю первісного позикодавця, яка зафіксована у заочному рішенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2013 у справі №334/5615/13-ц . Звертаючись із позовом до суду, позикодавець вказав на те, що 0,1% за кожен день прострочення не є пенею, а є компенсацією (платою) від боржника за користування ним коштами, належними до сплати стягувачеві. Первісний позикодавець і в подальшому позивач у цій справі не висловлювали жодних заперечень стосовно саме такого трактування правової природи нарахування 0,1% від суми боргу, передбаченого договору. Більш того, самостійно визначив саме так, звертаючись із позовом до суду.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України (постанова Великої Палати ВС від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12).

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог у цій частині.

Згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) суму трьох відсотків річних у розмірі 35 670,53 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 77 711,12 грн., а всього 113 381 (сто тринадцять тисяч триста вісімдесят одну) гривню 65 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 649 (шістсот сорок дев`ять) гривень 70 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду або через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 14.07.2021 року.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін