РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2021 року Київський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого - судді Божко В.В.,
за участю секретаря судових засідань Андрющенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» про стягнення середнього заробітку за час затримки грошових коштів невиплачених при звільненні працівника, -
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 04 березня 2020 року закрито підготовче судове засідання.
02.03.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому було викладено наступне. Так, відповідач зазначив суду, що 13.02.2019 року рішенням суду було стягнуто з ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 48 017,30 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 17.06.2018 року по 13.02.2019 року в розмірі 87 190,48 грн. Вказали, що щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за період затримки заробітку, вони є безпідставними, оскільки відповідальність за затримку заборгованості при звільненні відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України застосовується в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу. Затримка розрахунку при звільнені сталася не з вини власника, а через арешт рахунків на підставі відкритих виконавчих проваджень і абсолютної неможливості розпоряджатися грошовими коштами. Позивач, працюючи заступником директора з фінансових питань була обізнана про арешт рахунків в банках, а тому в задоволенні даної вимоги слід відмовити. Інші вимоги зазначені в позові також є необґрунтованими з огляду на те,що заборгованість з виплати заробітної плати на момент подання позову позивачу була повністю сплачена, а також було сплачено середній заробіток за період затримки з 17.06.2018 року по 13.02.2019 року в розмірі 87 190,48 грн. Щодо відшкодування моральної шкоди, то позивачем не доведено ні факт порушення, ні спричинення їй шкоди, ні причинно наслідковий зв`язок між порушенням і завданою цим порушенням шкодою. Щодо вимог про стягнення ЄСВ, то з ним має право звертатися не позивачка, а відповідний орган, на користь якого мають здійснюватись проплати.
19.03.2020 року до суду від позивача надійшов відповідь на відзив, в якому зазначено, що арешт рахунків ДП «ДНЦЛЗ» не може бути підставою для визначення невинності відповідача за затримку розрахунку при звільненні і підставою для невиконання положень ч.1 ст. 117 КЗпП. У серпні 2018 року у відповідача була можливість провести повний розрахунок при звільненні, рахунок був відкритий, з нього була погашена заборгованість по заробітній платі за лютий 2018 року, перерахований ЄСВ за березень 2018 р., були погашені борги перед кредиторами. Тому твердження відповідача, що у підприємства не було можливості раніше виконати зобов`язання є безпідставними. Також вказала, що на момент призначення допомоги по безробіттю у Державному реєстрі були відсутні відомості про її страховий таж за період з березня 2018 р. по червень 2018 р. У серпні 2018 р. була виплачена заборгованість по заробітній платі за лютий 208 р. і тоді був сплачений ЄСВ за березень 2018 року. На даний момент страховий стаж роботи за період з 01.04.2018 року по червень 2018 року не підтверджений. В результаті несплати роботодавцем ЄСВ утриманого з її заробітної плати і нарахованого на фонд оплати за період з 01.04.2018 року по червень 2018 року немає підтвердження страхового стажу, в результаті чого вона не доотримала допомогу по безробіттю в сумі 29 088,52 грн. Щодо вимог про стягнення ЄСВ-відповідно до чинного законодавства, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, надала заяву, якою просила розгляд справи провести за її відсутності та задовольнити позовні вимоги.
Представник відповідача ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» будучи повідомленим про день, час та місце проведення судового засідання належним чином.
Отже, враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.
Відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача вбачається, що 11.12.2012 р. на підставі наказу №83-к від 11.12.2012 р. прийнята на посаду провідного економіста відділу планово-економічної роботи та бухгалтерського обліку., також 11.03. 2013 р. призначена на посаду заступника директора з фінансових питань, наказ № 15-к від 07.03.2013. до ДП «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції».
Згідно запису в трудовій книзі № 34 ОСОБА_1 на підставі наказу № 23-к від 15.06.2018 року звільнена з роботи у зв`язку з скороченням штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Право на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини трактує доволі широко. Зокрема, у рішенні у справі «Muller v. Austria» ЄСПЛ кваліфікував виплату пенсій як право власності особи, а, відповідно, невиплату - як порушення цього права. Отже, визнавши неконституційними положення Податкового кодексу України, Конституційний суд України, по суті, припинив обмеження права власності громадян з боку держави, яке діяло протягом декількох років та завдало збитків певній категорії громадян.
Європейський суд з прав людини вважає, що одним із важливих елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації.
Згідно вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У відповідності до ст.117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що на роботодавця покладається обов`язок щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Системний аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України
Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. (абз. 3 п. 2).
Пунктом 8 вказаного Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Рішенням суду від 13.02.2019 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складала 515,92 грн.

Відповідно до пункту першого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Оскільки позивач була звільнена 15.06.2018 року, повний розрахунок з нею проведено лише 20.08.2019 року,за попереднім рішенням суду стягнення середнього заробітку було по 13.02.2019 року, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період з 14.02.2019 року по 19.08.2019 року включно за 127 робочих днів (з розрахунку п`ятиденного робочого тижня), що складає 65 521 грн. 84 коп.

У зв`язку із викладеним, суд приходить до переконання, що розмір середнього заробітку, який необхідно стягнути з відповідача дорівнює 65521,84 грн. = 127 (робочих дня за період затримки у виплаті) Х 515,92 грн. (середньоденна заробітна плата), а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

При цьому суд наголошує, що тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу.

Також суд враховує вимоги п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Щодо вимоги про стягнення єдиного соціального внеску суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхування за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до пункту першого статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з частиною шостою статті 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Відповідно до частини другої статті 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» ( у редакції на час виникнення спірних правовідносин), персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Судом встановлено, що сума не донарахованої та невиплаченої допомоги по безробіттю за період з 01.04.2018 року по червень 2018 року склала 29 088,52 грн., що підтверджено довідкою з Харківського міського центру зайнятості від 20.11.2019 року №02-14511, а тому зазначена вимога є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також судом вбачається, що вимога щодо стягнення єдиного соціального внеску, нарахованого на заробітну плату та утриманого з заробітної плати позивача за період з 01.04.2018 р. по 17.06.2018 року в розмірі 22044,76 грн. підлягає задоволенню.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно роз`яснення наданого Пленумом Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди судам необхідно врахувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплата належних йому сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності чи галузевої належності.

Суд вважає, що позивач зазнала душевних страждань у зв`язку з її звільненням, позбавленням її можливості отримати гарантований законодавством середній заробіток за період затримки розрахунку.

Виходячи з принципів розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди становить 4204,00 грн.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265, 279-282, ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» про стягнення середнього заробітку за час затримки грошових коштів невиплачених при звільненні працівника задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» () на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 14.02.2019 року по 19.08.2019 року у розмірі 65 521 грн. 84 коп., з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» () на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 завдані матеріальні збитки в розмірі 29088,52 грн., єдиний соціальний внесок, нарахований на заробітну плату та утриманий із заробітної плати за період з 01.04.2018 року по 17.06.2018 року в розмірі 22 044,76 грн., а також грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 4204,00 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» () на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса мешкання: АДРЕСА_1 ,

Відповідач Державне підприємство «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції», , місцезнаходження: 61085, м. Харків, вул. Астрономічна, 33.

Головуючий -