Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/1691/20
Провадження №2/433/67/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2021 року

Троїцький районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Гавалешка П.С.,

за участю секретаря судового засідання Рєзнікової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Троїцьке цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Троїцького районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 597 099,14 грн., яка складається з: 480 600,00 грн. - сума основного боргу; 101 427,21 грн. - проценти за користування позикою; 8 824,13 грн. - три відсотки річних; 6 247,80 грн. - інфляційні нарахування. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18 грудня 2018 року відповідач отримав від позивача позику у розмірі 480 600 грн., які зобов`язався повернути згідно складеної розписки до 18 квітня 2020 року. Однак відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, кошти в обумовлений строк не повернув, у зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. В письмовій заяві просив суд розглянути справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідно письмових пояснень від 30 червня 2021 року, позовні вимоги не визнає в повному обсязі, факт отримання коштів заперечує.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно розписки відповідач ОСОБА_2 взяв в борг у позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 480 600 грн. (чотириста вісімдесят тисяч шістсот гривень), які зобов`язався повернути до 18.04.2020 року (а.с.123).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі №6-2789цс16 .

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

Такий же висновок зроблено Верховним судом України 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13 , від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 та 12.04.2017 р. у справі № 6-487цс17 .

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулась передача певної суми коштів саме в позику ( ВС/КЦС, справа № 69/3340/16-ц від 22.08.2019).

Отже, наявна розписка підтверджує факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики, оскільки у ній зазначено факт отримання відповідачем від позивача коштів у позику. Розписка написана власноруч та підписана відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1,2 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки кошти не були повернуті в строк, тому обґрунтовані є доводи позову щодо стягнення відсотків за користування коштами та трьох відсотків річних та інфляційних витрат. Перевіривши подані суду розрахунки (а.с.13-15), суд приходить до висновку, що за період з 18 грудня 2018 року по 20 квітня 2020 року до стягнення з відповідача підлягають відсотки за користування коштами в розмірі 101 427,21 грн. та три відсотки річних в розмірі 8 824,13 грн. інфляційні нарахування в розмірі 6 247,80 грн., оскільки останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, тобто 20 квітня 2020 року.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Крім цього, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені і документально підтверджені останнім судові витрати по сплаті судового збору в сумі 5 970,99 грн. (а.с.141).

Керуючись статтями 104, 509, 526, 530, 545, 625, 1047, 1049, 1050, ЦК України, статтями 10-13, 141, 259, 264, 265, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість у розмірі 597 099,14 грн. (п`ятсот дев`яносто сім тисяч дев`яносто дев`ять гривень 14 копійок), яка складається з: 480 600,00 грн. - сума основного боргу; 8 824,13 грн. - 3% річних; 101 427,21 грн. - відсотки за користування позикою; 6 247,80 грн. - інфляційні нарахування.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму судового збору у розмірі 5 970,99 грн. (п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят гривень 99 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення із урахуванням п.п 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України.

Суддя П.С.Гавалешко

13.07.21