ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2629/21 Справа № 210/6299/20 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н. А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач- Публічне акціонерне товариство «Арселор Міттал Кривий Ріг»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, відповідача Публічного акціонерного товариства «Арселор Міттал Кривий Ріг»на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2020 року, ухваленого суддею Літвіненко Н.А. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 14 грудня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Арселор Міттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я під час виконання трудових обов`язків.

В обґрунтування позову зазначив, що в період часу з 01.06.1982 року по 01.06.1995 року він працював на шахті ім.Артема РУ ім.Кірова ВО «Кривбасруда», правонаступником якої на день подання позову являється відповідач.

Зазначив, що під час виконання покладених на нього трудових обов`язків, у вказаний період часу, підпадав під вплив підвищеного рівня вібрації. Даний шкідливий фактор виробництва призвів до виявлення у позивача хронічного професійного захворювання вібраційної хвороби.

Вказав, що внаслідок вказаного ушкодження здоров`я, позивач 18.07.1995 року вперше пройшов огляд експертною комісією, за результатами якого позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 25%, внаслідок професійного захворювання.

В подальшому позивач неодноразово проходив огляди експертних комісій, за результатами яких підтверджувались висновки щодо втрати позивачем професійної працездатності та негативних явищ в стані його здоров`я, в останній раз відповідний огляд позивач пройшов 01.07.2008 року, за результатами якого позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 35 % безстроково, визначено ІІІ групу інвалідності.

Вказав, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивач втратив працездатність, наслідком професійного захворювання являється фізичний біль, необхідність проходження лікування, неодноразового проходження оглядів експертних комісій. У зв`язку з вказаним ушкодженням здоров`я порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Значні страждання позивачу завдає розуміння безстроковості вимушених негативних змін в його житті, що пов`язане з ушкодженням здоров`я.

Просив стягнути з ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" на його користь в рахунок компенсації за моральну шкоду завдану ушкодженням здоров`я 163 305 гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, інших зборів та платежів.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 95 500 (дев`яносто п`ять тис. п`ятсот) грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, інших зборів та обов`язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" на користь держави судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок гривень) грн. 80 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Представник позивача, адвокат Гузєв І.Г., не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне врахування висновків Верховного Суду, викладених в аналогічних справах та положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року, ставить питання про зміну судового рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 .

Скаржник вважає, що стягнутий судом на користь позивача розмір грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивача, які останній відчуває через отримане професійне захворювання, наслідком якого стала стійка втрата професійної працездатності в ступені 35% без встановлення третьої групи інвалідності, безстроково з 01.07.2008 року

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції при визначені розміру відшкодування моральної шкоди не в повній мірі врахував, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач постійновідчуває фізичний біль, він вимушений постійно проходити медичне лікування, щорічні огляди експертних комісій )в період часу з 1995 року по 2008 рік), професійне захворювання призводить до істотної зміни звичного способу життя, суттєвого зниження життєвої активності, стало причиною нераціональної втрати життєвого часу та енергії, супроводжується больовими відчуттями та дискомфортом. На сьогоднішній день, починаючи з 1995 року, позивач в значній мірі позбавлений можливості повноцінно працювати, реалізовувати свої наміри в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, змушений залучати додаткові зусилля та ресурси для організації життя.

Зазначені обставини переконливо доводять, що вже протягом 25 років життя позивача переповнене біллю та страждань, він потребує систематичного лікування, постійно відчуває біль, обґрунтовану важкістю самопочуття, а негативна динаміка розвитку професійного захворювання призводить до суттєвого обмеження можливостей організму, порушення його функцій, що як наслідок призвело до втрати позивачем охоронюваного блага - здоров`я, істотно знизило якість його життя, призвело до втрати блага повноцінно працювати, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, забезпечувати сім`ю, радіти життю, а також істотно знизило активність життя останнього.

Скаржник вказує, що, оцінюючи у сукупності зазначені обставини, визначений ОСОБА_1 розмір відшкодування моральної шкоди є належним чином обґрунтованим, справедливим та розумним, визначений з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати та ступеня втрати професійної працездатності, що свідчить про її домірність завданій моральній шкоді.

Відповідач, ПАТ«АрселорМіттал Кривий Ріг», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

При цьому, скаржник не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ПАТ«АрселорМіттал Кривий Ріг» є належним відповідачем по справі та правонаступником шахти ім.Артема РУ ім.Кірова ВО «Кривбасруда», де працював позивач під час отримання професійного захворювання. Вказує, що у рішенні суд посилається на норми ст.37 ЦК УРСР, проте в матеріалах справи відсутній відповідний розподільчий баланс, в якому було б зазначено про перехід прав та обов`язків (правонаступництво) Рудоуправління імені Кірова ВО «Кривбасруда» до ПАТ«АрселорМіттал Кривий Ріг». Зазначає, що Державне підприємство Рудоуправління імені Кірова існувало до 2011 року та припинено без правонаступництва та оскільки ПАТ«АрселорМіттал Кривий Ріг» не є правонаступником ліквідованого підприємства на якому працював позивач та отримав професійне захворювання, ПАТ«АрселорМіттал Кривий Ріг» не є належним відповідачем по справі та відповідно не може нести відповідальності перед позивачем за отримане ним професійне захворювання під час виконання останнім трудових обов`язків на шахті ім.Артема Рудоуправління імені Кірова ВО «Кривбасруда».

Відповідач вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди. Також відповідач не погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди, вважає його таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, критеріям ст.23ЦК України.

Відзиви на апеляційні скарги сторін не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , працював в підземних умовах на шахті №1 ім.Артема РУ ім.Кірова ВО «Кривбасруда» в період часу з 01.06.1982 р. по 01.06.1995 року.

Під час виконання покладених на позивача трудових обов`язків у вказаний період, внаслідок відсутності ефективних засобів захисту від вібрації, позивач підпадав під вплив шкідливого виробничого фактору вібрації, рівень якої перевищував допустимий, а також виконував роботи в умовах несприятливого мікроклімату підземного середовища. Зазначені шкідливі виробничі фактори призвели до виникнення у позивача професійного захворювання - вібраційної хвороби.

Вказані обставини підтверджуються відомостями внесеними до трудової книжки позивача, а також до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 26.06.1995 року, виданого на ім`я позивача (а.с.38-47).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 26.06.1995 року причиною виникнення професійного захворювання у позивача було визнано його роботу на різних посадах на шахті ім.Кірова та шахті Артем-1 Рудоуправління ім.Кірова, правонаступником якого є відповідач, протягом 13 років в умовах впливу шкідливих факторів, а саме конструктивні недоліки машин та механізмів, довгий час роботи на буровому обладнанні з підвищеним тиском вібрації, недосконалість індивідуальних засобів захисту від вібрацій (а.с. 18-20).

18.07.1995 року позивач вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого йому встановлено 25% втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі, визначена необхідність проходження оздоровлення в профілакторії, що підтверджується оглядом з акту огляду у ЛТЕК від 18.07.1995 року, до довідки сер. 257 (а.с. 11).

02.07.1996 року, 29.07.1998 року, 19.07.1999 року, 19.07.2000 позивач проходив повторні переогляди медико-соціальних експертних комісій, за результатами яких підтверджувався первинний висновок щодо стану здоров`я позивача та втрати ним професійної працездатності в ступені 25 % внаслідок професійного захворювання, що підтверджується виписками з акту огляду про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у процентах, потреби в додаткових видах допомоги, виданих на ім`я позивача (а.с.11-14).

16.07.2001 року позивачу за результатами проходження повторного переогляду медико-соціальною експертною комісією збільшено ступінь втрати професійної працездатності до 35% внаслідок професійного захворювання, встановлено ІІІ групу інвалідності, визначена необхідність оздоровлення в профілакторії, лікування у невролога, що підтверджується випискою з акта огляду про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності в процентах сер. МСЕДНА -01 № 235431 від 16.07.2001 року (а.с.13-14).

17.07.2002 року, 29.06.2004 року, 11.07.2006 року, позивач проходив повторні переогляди медико-соціальних експертних комісій, за результатами яких підтверджувався висновок щодо стану здоров`я позивача та втрати ним професійної працездатності в ступені 35 % внаслідок професійного захворювання, а також визначення ІІІ групи інвалідності, що підтверджується виписками з акту огляду про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у процентах, потреби в додаткових видах допомоги, виданих на ім`я позивача (а.с.13,14,15).

01.07.2008 року позивач пройшло огляд медико-соціальною експертною комісією за результатами якого позивачу встановлено безстрокову втрату професійної працездатності в ступені 35 % по вібраційній хворобі, визначено ІІІ групу інвалідності, необхідність в санаторно-курортному лікуванні, медикаментозному лікуванні, виробах медичного призначення, що підтверджується випискою з акту огляду про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги серії ДНА -02, № 025350 (а.с.17).

Згідно відомостей з медичної документації, що наявна в матеріалах справи вбачається, що позивач неодноразово проходив лікування у зв`язку з професійним захворюванням (а.с.24-37).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання трудових обов`язків на підприємстві, правонаступником, якого став відповідач, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст.153, 173 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди з роботодавця.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не погоджується із доводами апеляційної скарги представника позивача щодо заниженого розміру стягнутої судом моральної шкоди, як не погоджується, і з доводами відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову та їх наявності про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог у зв`язку з подачею позову до неналежного відповідача, а також завищенним розміром відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довеститі обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України, у п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Згідно ч.1,3 ст.13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників в галузі охорони праці.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Статтею 153 Кодексу законів про працю України передбачено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено: суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1-14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, в даному випадку, вперше позивачу 18.07.1995 року було становлено ступінь врати професійної працездатності в розмірі 25%.

За правилами ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

У відповідності до положень п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід узгоджується з положенням ст.83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та №6-207цс14.

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 26.06.1995 року, складеному комісією за участю представників РУ ім.Кірова концерн «Укррудпром встановлено, що причинами виникнення у позивача ОСОБА_2 було визнано його роботу на різних посадах на шахті ім.Кірова та шахті Артем-1 Рудоуправління ім.Кірова, правонаступником яких є відповідач, протягом 13 років в умовах впливу шкідливих факторів, а саме конструктивні недоліки машин та механізмів, довгий час роботи на буровому обладнанні з підвищеним тиском вібрації, недосконалість індивідуальних засобів захисту від вібрацій (а.с. 18-20).

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» є належним відповідачем по справі і правонаступником «Рудоуправління імені Кірова» в частині переданого майна шахти ім.Артема на якій працював позивач та отримав професійні захворювання, і не може погодитись із доводами відповідача, про те, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», оскільки він є неналежним відповідачем по справі, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом 01.07.1975 року промислове об`єднання «Кривбасруда» (згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 18.04.1975 року за №194 та наказом по Мінчормету СРСР від 12.06.1975 року за №430) реорганізовано у виробниче об`єднання, до складу якого увійшли всі рудоуправління на правах виробничих структурних одиниць.

Станом на 01.01.1978 року до складу ВО «Кривбасруда» входило 10 рудоуправлінь. Рудоуправління «Інгулець» наказом Міністерства чорної металургії УРСР від 01.09.1977 року передано до складу Інгулецького гірничо-збагачувального комбінату.

01.01.1988 року на виконання наказів Мінчормету СРСР від 16.11.1987 року за №1015 і ГПО «Южруда» від 13.10.1987 року за №2 на базі рудоуправлінь імені:Леніна, Р. Люксембург, ХХ партз`їзду, Фрунзе, Дзержинського, Ілліча створено три виробничі одиниці РУ ім. Леніна, РУ ім. ХХ партз`їзду, РУ ім. Дзержинського.

Рудоуправління ім.Кірова у 1989 році вийшло зі складу ВО «Кривбасруда» та стало самостійною юридичною особою Рудоуправління ім.Кірова ДВО «Південруда» ММ УРСР, яке в наступному підпорядковувалось Мінпромполітики України.

Відповідно до спільного наказу Мінпромполітики України та Фонду держмайна №65/322 від 22.02.1999 року Рудоуправління ім.Кірова Мінпромполітики України перейменоване у Дочірнє підприємство «Державне рудоуправління ім.Кірова» ДАК Укрудпром.

28 грудня 2000 року на підставі спільного наказу Мінпромполітики України та Фонду держмайна Дочірнє підприємство «Державне рудоуправління ім.Кірова» ДАК Укрудпром реорганізоване у Державне рудоуправління імені Кірова.

30.03.2001 року Державним комітетом Промислової політики України було видано Наказ №135 від 30.03.2001 року «Про створення робочої групи з питань приєднання окремих виробничих потужностей РУ ім.Кірова до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», згідно якого на робочу комісію було покладено обов`язки щодо розгляду питань, пов`язаних з передачею основних фондів та виробничих потужностей державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», в тому числі й питань дебіторської та кредиторської заборгованості, заборгованості рудоуправління з нарахованих регресних позовів, заробітної плати та інших виплат.

Згідно з п.п. 1.1.-2.2 наказу Державного комітету Промислової політики України №165 від 19.04.2001 року «Про подальшу реструктуризацію РУ «ім.Кірова» майно державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» передане на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» для збільшення його статутного фонду та створення на його базі шахтоуправління з підземного видобутку руди на правах структурного підрозділу комбінату та проведена інвентаризація РУ ім. Кірова по всіх статтях балансу станом на 01.04.2001 року.

П.п 3.1.-3.2 розділу 3 вказаного Наказу було передбачено створення комісії з прийому-передачі основних фондів та інших статей балансу РУ ім.Кірова на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь»; забезпечення прийому-передачі основних фондів та інших статей балансу РУ ім. Кірова станом на 01.05.2001 року, які передаються до Криворізького державногогірничо-металургійногокомбінату «Криворіжсталь».

Відповідно до Додатку № 1 до Наказу №165 від 19.04.2001 року «Укрупнений перелік об`єктів та виробничих потужностей РУ ім. Кірова, що підлягають передачі на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь»», шахта «ім. Артема», до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь».

Згідно ст.37 ЦК України, в редакції 1963 року, при злитті і поділі юридичних осіб (права і обов`язки) переходять до нововиниклих юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права та обов`язки) переходять до останньої.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону СРСР «Про державне підприємство (об`єднання)» (в редакції, що діяла станом на 09.01.1990 року) об`єднання, незалежно від територіального розташування структурних одиниць і самостійних підприємств, що входять до його складу, функціонує як єдиний виробничо-господарський комплекс, забезпечує органічне поєднання інтересів розвитку галузей і територій. Воно здійснює свою діяльність на основі єдиного плану і балансу.

Тобто, на момент передачі до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» майна державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова», закон передбачав перехід прав та обов`язків від однієї юридичної особи до іншої з моменту переходу майна особи від однієї особи до іншої, а тому ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», який є правонаступником Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» є належним відповідачем по даній справі.

Відповідно до п. 32 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, при ліквідації або реорганізації підприємства відшкодування шкоди, компенсація всіх видів витрат проводиться правонаступником.

Згідно ст. 466 ЦК УРСР в разі реорганізації юридичної особи виплата щомісячних платежів, належних з неї в зв`язку з заподіянням каліцтва покладається на правонаступників.

Відповідно до вимог Інструкції про порядок передачі виконавчій дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України документів, що підтверджують право застрахованого або членів його сім`ї на страхову виплату (затверджена Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 20.04.2001 N10) Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом «Криворіжсталь» передано в Криворізьке відділення ФСС від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Дніпропетровській області особову справу ОСОБА_1 , а також видано на його ім`я довідку про розмір втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу та інших страхових виплат на дату передачі особової справи потерпілого станом на 01.04.2001 року.

Вказану довідку підписано директором та головним бухгалтером КДГМ «Криворіжсталь» (а.с.21).

Отже, з огляду на наведене вище, висновок суду, що відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» є правонаступником шахти ім.Артема «Рудоуправління імені Кірова» на якій тривалий час працював позивач та отримав професійне захворювання, та є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу, колегія суддів вважає правильним і з ним повністю погоджується, тому у цій частині відхиляє доводи відповідача.

Колегія суддів вважає, що, суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим професійним захворюваннями під час виконання останнім трудових обов`язків на підприємстві відповідача.

У відповідності до положень ст.ст.23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, взяв до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, ступінь втрати професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, стаж роботи на підприємстві відповідача, вік, істотність вимушених змін в його життєвих стосунках, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір моральної шкоди яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 95 000 грн., яка буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, у зв`язку із чим відхиляє доводи скаржників щодо завищеного та відповідно заниженого розміру моральної шкоди.

Слід зазначити, що встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги сторін підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги апелянт мав сплатити судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1261,20 грн. в рахунок відшкодування судових витрат по справі за розгляд апеляційної скарги позивача.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, відповідача Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір у розмірі 1261,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: