Постанова

Іменем України

30 червня 2021 року

м. Київ

справа № 752/26235/19

провадження № 61-15733св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Голосіївський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у місті Донецьку,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чередніченка Василя Павловича на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року у складі судді Плахотнюк К. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив установити факт зміни імені заявника з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_1 » при внесенні відомостей про дитину до паспорта його матері громадянки Австралії - ОСОБА_5 , посилаючись на те, що встановлення цього факту є необхідним для набуття громадянства України за територіальним походженням.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Відмовляючи у відкритті провадження в справі, суд першої інстанції виходив з того, що вказана заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки з її змісту вбачається спір про право.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чередніченка В. П. залишено без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що за законом заява про встановлення факту зміни імені не підлягає судовому розгляду та з її змісту вбачається спір про право.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

26 жовтня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чередніченко В. П. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року, а справу направити до місцевого суду для продовження розгляду.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначив, що застосовані судами норми матеріального права не підлягали застосуванню до вказаних правовідносин. Суди не взяли до уваги відсутність передбаченого законодавством іншого порядку встановлення факту, про який просив заявник, та не застосували норму частини другої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), яка підлягала застосуванню. Встановлення факту зміни імені не створює жодних обов`язків та не впливає на існуючі права органів державної влади - заінтересованих осіб та органу, що здійснює оформлення громадянства за територіальним походженням.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду міста Києва.

24 листопада 2020 року справа № 752/26235/19 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 11 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Звертаючись до суду з цією заявою, ОСОБА_1 просив встановити фактзміни його імені з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_1 » при внесенні відомостей про дитину до паспорта його матері громадянки Австралії - ОСОБА_5 , оскільки це необхідно йому для набуття громадянства України за територіальним походженням.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 7 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Частиною шостою статті 294 ЦПК України визначено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Отже, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи у відкритті провадження в цій справі, місцевий суд виходив з того, що з поданої заяви вбачається спір про право, а тому вона не підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з двох взаємовиключних підстав, а саме, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду, оскільки Порядком розгляду заяв про зміну імені фізичної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року № 915, чітко визначено, в який спосіб та на підставі яких документів здійснюється зміна імені. Крім того, між заявником та органом, який здійснює оформлення громадянства за територіальним походженням, існує спір про право, а тому подана заява не може бути розглянута в порядку окремого провадження.

Однак при цьому суд апеляційної інстанціїне встановив і не зазначив, з яким конкретно органом у заявника виник спір та в чому він полягає. Мотивуючи своє рішення також тим, що подана ОСОБА_1 заява за законом не підлягає судовому розгляду, оскільки її розгляд віднесено до повноважень іншого органу, пославшись на Порядок розгляду заяв про зміну імені фізичної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року № 915, апеляційний суд не звернув уваги на те, що цей Порядок не підлягає застосуванню до вказаних правовідносин, тому що він визначає механізм прийняття та розгляду заяв про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) фізичних осіб - громадян України (пункт 1 Порядку), проте заявник є іноземцем. Крім того, ОСОБА_1 не просив змінити його ім`я.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції») Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, не встановивши внаслідок неналежного дослідження доказів фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про залишення без змін ухвали місцевого суду, якою відмовлено у відкритті провадження у справі, причому одразу з двох взаємовиключних підстав, що не відповідає принципу верховенства права.

За змістом пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на викладене наявні підстави для часткового задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий апеляційний розгляд відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чередніченка Василя Павловича задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук