справа № 381/3331/20 головуючий у суді І інстанції Соловей Г.В.
провадження № 22-ц/824/9618/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», поданою представником - Криловою Оленою Леонідівною, на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовною заявою до відповідача, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписала заяву № б/н від 12.12.2007 року, відповідно до умов якої відповідачу було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. Позивач виконав умови договору, однак, відповідач зі своєї сторони порушила умови договору та має прострочену заборгованість в сумі 13952,94 грн..

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, стягнути судові витрати по справі.

При цьому зазначає, щосторонами при укладені договору були досягнуті всі істотні умови. В момент відкриття рахунку відповідач ознайомився і підписав Довідку про умови кредитування. Після отримання картки відповідач її активував, користувався нею, отримував кредитні кошти, здійснював часткове погашення заборгованості. Активація картки та користування картковим рахунком, на думку апелянта, свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Вказує, що наданий позивачем розрахунок відповідає руху коштів за карткою. Посилаючись на практику Верховного Суду зазначає, що виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами. Відсутність підпису боржника на відповідних умовах та правилах не свідчить про не укладення договору.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки, в даній справі ціна позову становить 13 952,94 грн. і вона не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.12.2007 року з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 підписала анкету-заяву № б/н з ЗАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якої їй було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт 1 000 грн..

14.06.2018 року відбулась державна реєстрація та змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК». АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Позивач зазначає, що відповідачем були порушенні умови договору і станом на 27.10.2020 року за нею рахується заборгованість у розмірі 13 952,94 грн, яка складається з: 11 787,97 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 2 164,97 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник отримала кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою базової процентної ставки за кредитом в розмірі 3 % на місяць на залишок заборгованості. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що вона ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.Також відповідачем 07.12.2007 року підписано довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «КРЕДИТКА Універсальна» 30 днів пільгового періоду», відповідно до якої зазначено: Базова % ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості із розрахунку 360 днів в році) UAH - 3,0 %; розмір щомісячного платежу (враховуючи плату за користування кредитних коштів в звітний період) 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, термін внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступний за звітним; Процентна ставка (в місяць) на суму несанкціонованого збільшення ліміту кредитування UAH - 4,5%.

Оцінюючи наданий банком розрахунок, суд першої інстанції зазначає, що банком нараховувалися відсотки в більшому розмірі ніж погоджено було сторонами, а саме: до 43,2 % річних при погодженні в заяві 3,0% (36,0% річних); відповідачем було погашено борг в сумі 10849,16 грн. за тілом кредиту, 901,84 грн. погашено заборгованості за простроченим тілом кредиту та 618,16 грн. погашено заборгованості по простроченим відсоткам, а отже вказані кошти зараховувались банком на погашення відсотків, стягнення якої умовами договору не було передбачено, а також відбувалося самостійне автоматичне погашення простроченої заборгованості.

При цьому, суд першої інстанції застосувавши правову позицію Верховного Суду у постанові від 02.09.2020 по справі № 645/4384/17дійшов висновку, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду, який у даному випадку виконати не можливо, оскільки відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді наявність у кредитора права на самостійне списання грошових коштів і зміну процентної ставки, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка витягу із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено, також, у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Крім того, колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (12.12.2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (24.06.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися, як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року, судом першої інстанції не враховані.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції помилково вважав, що підписавши анкету-заяву відповідач підтвердив своїм підписом, що між нею та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір. Проте, відмовив у задоволенні позову, оскільки сторони не обумовили у письмовому вигляді наявність у кредитора права на самостійне списання грошових коштів і зміну процентної ставки.

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення суд посилався на позицію Верховного Суду у постанові від 02.09.2020 року по справі № 645/4384/17, яка стосується інших обставин та не може бути застосована у даному випадку.

Крім того, у постанові від 02.09.2020 року по справі № 645/4384/17 зазначено, що під час нового розгляду суду належить врахувати саме правові висновки зароблені Великою Палатою Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення суду необхідно змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Так, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апелянта щодо отримання згоди відповідача на Умови надання банківських послуг шляхом особистого підписання заяви-анкети є необґрунтованими та такими, що суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, які мають бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами.

Колегія суддів, критично оцінює доводи апелянта, вважає їх не обґрунтованими, оскільки позивачем не було надано доказів, які б свідчили про можливість відступу від даної правової позицій.

Посилання позивача на практику Верховного Суду в інших справах є безпідставними, оскільки вказані судові рішення стосуються відмінних правовідносин та не можуть бути застосовані у даному випадку.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що надані позивачем розрахунки заборгованості додані до позовної заяви не є належними та допустимими доказами наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі щодо нарахування тіла кредиту та відсотків, оскільки, по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог.

Що ж стосується довідки про умови кредитування (а.с.16), яка підписана боржником, то колегія суддів, оцінює її критично і до уваги не приймає, оскільки остання містить примітку про те, що вона є прикладом розрахунку суми платежів за користування кредитними коштами, а тому, вказана довідка не може вважатися такою, що передбачає конкретні істотні умови укладення кредитного договору погоджені з відповідачем.

При цьому, апеляційний суд не приймає також до уваги, як належний доказ наявності заборгованості у відповідача та її розмір виписку про рух коштів по рахунку, оскільки судом безспірно встановлено, що списання грошових коштів, які відповідачем сплачувалися на погашення заборгованості по тілу кредиту зараховувалися банком не лише для погашення тіла кредиту, а і інших платежів, які не були передбачені умовами договору та погоджені сторонами, а отже, наявність та розмір заборгованості за тілом кредиту, який просить стягнути позивач не підтверджується належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині підстав та мотивів відмови у задоволенні позову, шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду в редакції цієї постанови.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2021 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура