Провадження №2/760/468/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

06 травня 2021 року Солом`янський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря Федоренко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 28.12.2019 р. звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики з урахуванням 3% річних, та процентів за користування позикою, в якому просив стягнути з відповідача:

суму боргу за розпискою в розмірі 4433412,51 грн., яка складається з 2916955,53 грн. - сума неповернутої позики, 240229,23 грн.- 3% річних, 1276227,75 грн. - проценти за користування позикою.

Також просив стягнути з відповідача суму сплаченого при зверненні до суду судового збору в розмірі 9605,00 грн.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 посилається на наступне.

Так, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договори позики, від 11.01.2017 р., 16.01.2017 р. та від 19.01.2017 р., відповідно до яких позивач передав у власність відповідачу:

30000,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача від 11.01.2017 р., в якій відображено зобов`язання відповідача повернути суму позики не пізніше 31.03.2017 р.;

18750,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача від 16.01.2017 р., в якій відображено зобов`язання відповідача повернути суму позики не пізніше 31.03.2017 р.;

74400,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача від 19.01.2017 р., в якій відображено зобов`язання відповідача повернути суму позики не пізніше 31.03.2017 р.

Таким чином, позивач всього передав відповідачу грошові кошти в сумі 123150,00 доларів США, що за офіційним курсом, встановленим НБУ на дату звернення до суду становить 2916955,53 грн.

Однак, відповідач ОСОБА_2 кошти до даного часу не повернув та ухиляється від виконання своїх зобов`язань.

Позивач зазначає, що у відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки відповідач суми боргу своєчасно не повернув, позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню сума боргу з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Отже, 3% річних за період з 01.04.2017 по 28.12.2019 становить 240229,23 грн., безпосередньо розрахунок - 2916955,53:100*3:365*1002 = 240229,23 грн.

Також, позивач зазначає, що оскільки договором позики не передбачено процентів за користування позикою, їх розмір і порядок нарахування визначено відповідно до ст.1048 ЦК України.

Отже, за період з 01.04.2017 по 28.12.2019 проценти за користування позикою становлять 1276227,75 грн.

Загальна сума заборгованості Відповідача перед позивачем становить 4433412,51 грн.

На підставі наведеного, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 28.12.2019 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 11.01.2020 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, та призначено підготовче судове засідання.

17.09.2020 р. позивачем було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач зазначив, що сума заборгованості відповідача становить 123150,00 доларів США, що станом на 12.09.2020 р. еквівалентно 3435921,00 грн. (27,9003 х 123150,00).

В зв`язку з чим, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики за період з 01.04.2017 по 12.09.2020 р. у розмірі 5508873,21 грн., яка складається з: 3435921,94 грн. - сума неповернутої позики, 355914,50 грн. - 3% річних, 1717036,77 грн. - проценти за користування позикою.

Ухвалою суду від 17.09.2020 р. закрито підготовче судове засідання, та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Через канцелярію суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги, підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло.

Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договори позики, від 11.01.2017 р., 16.01.2017 р. та від 19.01.2017 р., відповідно до яких позивач передав у власність відповідачу:

30000,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача від 11.01.2017 р., в якій відображено зобов`язання відповідача повернути суму позики не пізніше 31.03.2017 р.;

18750,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача від 16.01.2017 р., в якій відображено зобов`язання відповідача повернути суму позики не пізніше 31.03.2017 р.;

74400,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача від 19.01.2017 р., в якій відображено зобов`язання відповідача повернути суму позики не пізніше 31.03.2017 р.

Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі 6-63цс13 про перегляд ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року у справі про стягнення боргу за договором позики вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Враховуючи те, що 11.01.2017 р., 16.01.2017 р. та 19.01.2017 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договори позики, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договорів та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даних договорів.

На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем надано суду 3 (три) розписки, що свідчать про отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 123150,00 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем сума отриманих у позику коштів, позивачу не повернута.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за вказаними вище договорами позики від 11.01.2017 р., 16.01.2017 р. та від 19.01.2017 р. не виконав та суму боргу в строк не повернув.

Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням 3% річних за договорами позики від 11.01.2017 р., 16.01.2017 р. та від 19.01.2017 р. відповідно, в порядку ст. 625 ЦК України.

Розрахунок трьох відсотків річних за борговими розписками від 11.01.2017р., 16.01.2017р. та від 19.01.2017р. за період з 01.04.2017 р. по 12.09.2020 р. на сума заборгованості 123150,00 доларів США, - становить 12754 дол.США. = (123150:100*3:365*1260 = 12754).

Щодо стягнення з боржника процентів за користування отриманими в борг коштами за період з 01.04.2017 по 12.09.2020 в розмірі 1717036,77 грн., нарахованими відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, необхідно зазначити наступне.

Судом ввстановлено, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Правовий висновок щодо стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року (справа № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18).

Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що 11.01.2017 р., 16.01.2017 р. та 19.01.2017 р. між позивачем та відповідачем було укладено договори позики, умови якого позивачем були виконані, шляхом надання відповідачу грошових коштів, останній взяті на себе за договорами зобов`язання не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договорами позики від 11.01.2017 р., 16.01.2017 р. та від 19.01.2017 р. в розмірі 123150 дол.США, та 3% річних в розмірі 12754 дол.США

Враховуючи, що позивач просить стягнути з відповідача суму боргу в гривневому еквіваленті станом на 12.09.2020 року, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу 123150 дол. США, що еквівалентно 3435921,94 грн., та 3% річних в розмірі 12754 дол.США, що еквівалентно 355840,43 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 9605,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 525, 526, 530, 533, 526, 527, 549, 625, 638, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 141, 258, 263, 264, 265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) суму боргу за договорами позики від 11.01.2017 р., 16.01.2017 р., 19.01.2017 р. в розмірі 3435921,94 грн., 3% річних в розмірі 355840,43 грн., а всього стягнути 3791762 (три мільйона сімсот дев`яносто одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. 37 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 9605,00грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кушнір С.І.