№ 201/9898/19
провадження 2/201/275/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до приватного підприємства приватна фірма «Жоржина», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвої (Павловської) Ганни Олегівни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія Пром Дніпро» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та акту приймання-передачі майна і стягнення судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

Центральна окружна прокуратура міста Дніпра 28 серпня 2019 року звернулася до суду в інтересах Дніпровської міської ради з позовом до відповідачів ПП приватна фірма «Жоржина», приватного нотаріуса ДМНО Андрєєвої (Павловської) Г.О., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ТОВ «Енергія Пром Дніпро» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та акту приймання-передачі майна і стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Центральна окружна прокуратура міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звертається до суду з даним позовом у зв`язку з наступним: підставою для представництва інтересів держави прокурором в даному випадку є порушення майнових інтересів держави щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, що стало можливим внаслідок безпідставної державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно - значимого питання надання у користування та володіння земельними ділянками, та дотриманні конституційного принципу рівності усіх перед Законом, що становить суспільний інтерес.

Правовідносини, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням об`єктами комунальної власності, зі здійсненням містобудівної діяльності та набуттям права власності на об`єкти нерухомого майна становлять суспільний інтерес, а безоплатне та самовільне володіння та користування об`єктами комунальної власності, безпідставне набуття прав на об`єкти нерухомості у порушення встановленого законом порядку такому суспільному інтересу не відповідає.

Враховуючи вищенаведене, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 Конституції України та ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» рухоме та нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальної громади міста є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування.

Необхідність захисту інтересів держави полягає у забезпеченні відновлення економічних та майнових інтересів держави щодо спірної земельної ділянки у судовому порядку, забезпечення раціонального використання землі, реєстрації права власності. Однак, не дивлячись на наявність порушень майнових інтересів держави Дніпровською міською радою заходи на захист порушених інтересів держави не здійснено.

Отже Дніпропетровською прокуратурою встановлено, що посадові особи Дніпровської міської ради стосовно факту незаконного та безпідставного набуття ще 06 лютого 2017 року права власності ПП приватна фірма «Жоржина» на об`єкт нерухомості, що знаходиться на земельній ділянці, належній територіальній громаді міста Дніпро, за відсутності належним чином оформлених прав на неї у суб`єкта реєстрації, тобто поза волею її власника, маючи відповідні повноваження у сфері містобудування та з питань земельних відносин у межах міста Дніпро, належних заходів у порядку контролю із зазначених питань, у тому числі заходів цивільно-правового характеру, не вжили, що підтверджується наступними листами.

Так, Дніпропетровською прокуратурою до Дніпровської міської ради скеровано запити № 46-2644 вих.19 від 12 червня 2019 року, № 46-2915 вих.19 від 19 червня 2019 року, № 46-2916 вих.19 від 19 червня 2019 року, № 46-2946 вих. 19 від 20 червня 2019 року, № 46-3073 вих. 19 від 26 червня 2019 року щодо порушень у земельній сфері, сфері містобудування та державної реєстраційної прав власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .

Дніпровська міська рада відповідями від 26 червня 2019 року № 7/11-2005, від 13 серпня 2019 року №7/11-2438 на вищевказані запити поінформувала Дніпропетровську місцеву прокуратуру, що питання передачі прав на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 на користь інших осіб не вирішувалося (у оренду не передавалося, правовстановлюючі документи на інших осіб не оформлювалися), претензійно-позовна робота із зазначених питань не проводилася, але жодних заходів реагування на повідомлення про порушення чинного законодавства не вжито. З позовною заявою для захисту порушених інтересів держави Дніпровська міська рада у зазначений період та станом на теперішній час не зверталася.

Дніпропетровською місцевою прокуратурою встановлено факт протиправної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено, що 06 лютого 2017 року (номер запису 18948738) приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською (зараз Андреєва) Ганною Олегівною зареєстровано за ПП приватна фірма «Жоржина» право власності на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 101) нежитлову будівлю 103.6 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В якості підстави виникнення права власності вказано договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, серія та номер б/н, виданий 10 грудня 2002 року, укладений між ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» та приватною фірмою «Жоржина», предметом якого є нежитлова будівля літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, приватною фірмою «Жоржина» на підтвердження реєстрації речового права за ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» надано лист КП «ДМБТІ» від 31 січня 2017 року № 1013, згідно з яким в інвентаризаційній справі за вказаною адресою, містяться відомості про набуття права власності ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» на підставі договору забудови від 03 червня 2002 року, зареєстрованого в реєстраційній книзі 7НФ-71.

На теперішній час у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься запис №7000403 від 12 квітня 2010 року про припинення державної реєстрації юридичної особи ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 01.01.2016, яка діяла в період прийняття спірного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер - 33877962 від 15 лютого 2017 року, номер запису про право власності - 18948738 від 06 лютого 2017 року, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. всупереч вимогам ст. 3, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав на нежитлову будівлю за ПП приватна фірма «Жоржина» на підставі договору купівлі-продажу б/н від 10 грудня 2002 року та здійснено відповідні реєстраційні дії без проведення обов`язкових дій щодо попередньої перевірки документів на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, встановлення відповідності заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства тощо.

У той же час, Дніпропетровською місцевою прокуратурою встановлено відсутність попередньої державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості. Так, встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (приміщення) від 10 грудня 2002 року укладено між ПП приватна фірма «Жоржина» та ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» у простій письмовій формі.

Згідно умов договору, продавець (ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241») продав, а покупець (ПП приватна фірма «Жоржина») купив нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 1.1 договору купівлі-продажу від 10 грудня 2002 року).

Відповідно 1.3 договору купівлі-продажу від 10 грудня 2002 року зазначений об`єкт нерухомості належить продавцю (ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241») на підставі договору забудови від 03 червня 2002 року, укладеним між забудовником ПП «БУД СВ» та ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241». Цей договір, на думку прокурора, підлягає реєстрації В МБТІ (пункт 11.3 договору купівлі-продажу квартирного житлового будинку від 10 грудня 2002 року).

Згідно з інформацією № 8199 від 06 червня 2019 року комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради відсутні відомості про реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, як за ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241», так і за будь-якою іншою фізичною чи юридичною особою. Більш того, будь-якого документа (у тому числі довідки) за №1013 від 31 січня 2017 оку, який надано ПП приватна фірма «Жоржина» на підтвердження речового права за ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241», КП «ДМБТІ» не готувало. За зазначеним номером КП «ДМБТІ» 30.01.2017 підготовлено відповідь на запит Першої ДДНК по іншому об`єкту нерухомого майна за іншою адресою.

Крім того, згідно з наявним примірником спірного договору купівлі-продажу від 10 грудня 2002 року встановлено відсутність відміток, які б свідчили про державну реєстрацію даного договору.

Отже, право власності на нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» у встановленому законом порядку не реєструвалося, а тому відчуження ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» та набуття у власність ПП приватна фірма «Жоржина» зазначеного об`єкта нерухомості є таким, що суперечить чинному законодавству.

Відповідно до листа Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 12/19-145 від 18 червня 2019 року, у даних інформаційної бази містобудівного кадастру та адресного плану міста відсутні інформація щодо присвоєння адреси: АДРЕСА_1 . Розпорядчі документи, на підставі яких було присвоєно або змінено зазначену адресу в головному архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради - відсутні. Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів та будівельні паспорти забудови земельних ділянок за вказаною адресою управлінням - не надавалося.

На запит Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 від 12 червня 2019 року № 46-2645 вих. 19 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради надано відповідь від 25 червня 2019 року за вих. №10/1-443 про те, що згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо видачі документів, які дають право на виконання підготовчих або будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 . Будь-яка інша інформація в Управлінні відсутня.

Крім того, з огляду на викладені обставини, встановлено, що первісне набуття права власності як на новостворене майно у встановлений законом спосіб також не здійснювалося.

Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним.

Незважаючи на встановлені обставини, що унеможливлювали проведення реєстраційних дій, у порушення вимог чинного законодавства, приватним нотаріусом ДМНО Андреєвою (Павловською) Г.О. 06 лютого 2017 року прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав (індексний номер рішення - 33796671 від 10 лютого 2017 року) на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі (приміщення) від 10 грудня 2002 року, укладеного між ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» та ПП приватна фірма «Жоржина», зареєстровано право приватної власності за ПП приватна фірма «Жоржина» на нерухоме майно - нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане, на думку прокурора, свідчить про здійснення реєстрації права власності на нежитлову будівлю загальною площею 103.6 кв. м. внаслідок протиправних дій приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловської Г.О. З огляду на викладене, рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловської Г.О. (індексний номер - 33796671 від 10 лютого 2017 року) є протиправним, прийнятим з грубим порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та підлягає скасуванню.

Разом з цим, Дніпропетровською прокуратурою встановлено, що у подальшому ПП приватною фірмою «Жоржина» укладено 2 договори купівлі-продажу спірного об`єкта нерухомості.

За договором купівлі-продажу № 125 від 15 лютого 2017 року ПП приватна фірма «Жоржина» продало, а ОСОБА_1 придбала 1/2 частку нежитлової будівлі літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Павловською Г.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33877962 від 15 лютого 2017 року.

За договором купівлі-продажу № 128 від 15 лютого 2017 року ПП приватна фірма «Жоржина» продало, а ОСОБА_1 придбала 1/2 частку нежитлової будівлі літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Павловською Г.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33877962 від 15 лютого 2017 року.

У подальшому за договором купівлі-продажу № 44 від 20 березня 2018 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбав 1/2 частку нежитлової будівлі літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40217104 від 20 березня 2018 року.

За договором купівлі-продажу № 47 від 20 березня 2018 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбав 1/2 частку нежитлової будівлі літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40217215 від 20 березня 2018 року.

Надалі, на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна б/н від 19 жовтня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ТОВ «Енергія пром Дніпро» прийняло до статутного капіталу нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Павловська Г.О. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43641375 від 23 жовтня 2018 року) внесено запис про державну реєстрацію переходу права власності на спірне нежитлове приміщення до ТОВ «Енергія пром Дніпро».

На даний час право власності на нежитлове приміщення літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить ТОВ «Енергія пром Дніпро».

Вказані договори купівлі-продажу, акт, на думку прокурора, порушують державні інтереси, укладені з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим вони підлягають визнанню недійсними.

Отже, незаконна реєстрація права приватної власності за ПП приватна фірма «Жоржина», усуває презумпцію правомірності укладених в подальшому договорів купівлі-продажу, акту щодо цієї нерухомості за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Енергія пром Дніпро». З огляду на вказане, укладені договори купівлі-продажу між ПП приватна фірма «Жоржина» та ОСОБА_1 не можуть породжувати будь-яких правових наслідків, а відтак їх необхідно визнати недійсними.

Крім того, відповідно до ст. 377 Цивільного Кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення прав на земельну ділянку перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

Таким чином, враховуючи, що відповідно до вимог Земельного та Цивільного кодексів України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є розмір та кадастровий номер земельної ділянки, відсутність у договорі купівлі-продажу вказаної істотної умови також є підставою для визнання спірного договору недійсним.

Право володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 не надавалися жодній фізичній чи юридичній особі для будівництва та розташування об`єктів нерухомого майна, а тому, з урахуванням положень ст. ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України та ст. ст. 5, 10, 33, 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», набуття права власності на зазначений об`єкт нерухомості, у тому числі шляхом укладання договору купівлі-продажу будівлі, за відсутності рішення уповноваженого органу щодо розпорядження земельною ділянкою порушує права та законні інтереси територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Зазначене підтверджується листами Дніпровської міської ради.

Відповідно до технічного паспорту місце знаходження нерухомого майна на земельній ділянці не визначено. Зазначений об`єкт за даними містобудівного кадастру - відсутній. Вказане унеможливлює надати оцінку законності використання об`єкту нерухомості, є перешкодою в оформлені речових прав на земельну ділянку, унеможливлює нарахування грошових коштів та надходження до місцевого бюджету плати за землю.

Водночас у зв`язку з тим, що відсутні відомості щодо дати фактичного спорудження об`єкту нерухомості - не можливо надати оцінку умов та безпечності його експлуатації. Окрім того, дії відповідачів можуть вказувати на ухилення як від сплати коштів за користування земельною ділянкою, так і про ухилення сплати пайових внесків.

З огляду на вищевикладене, як вважає прокурор, вбачається, що звернення прокурора до суду із позовом про визнання недійсними договорів та скасування рішення про державну реєстрацію права власності є найбільш ефективним способом захисту прав та інтересів позивача.

Отже відповідачі при укладанні вказаних договорів діяли не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані свої і об`єкту нерухомості. На їх звернення до відповідачів про з`ясування обставин укладання вказаних договорів, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права позивача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню спірних договорів неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати недійсними вказані договори купівлі-продажу і акту приймання-передачі нерухомого майна, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності, стягнути судові витрати, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідачі ПП приватна фірма «Жоржина», приватний нотаріус ДМНО Андреєва (Павловська) Г.О., ОСОБА_1 і ТОВ «Енергія Пром Дніпро» та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; проти задоволення позову заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі та в задоволенні позову відмовити. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаних відповідачів відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилася, вказавши на правомірність дій при реєстрації вказаного нерухомого майна та укладанні договорів, заперечує проти позовних вимог, вказуючи на законність права на спірне нерухоме майно, а відтак на відсутність порушеного права Дніпровської міської ради; відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що являється добросовісним набувачем спірного майна, і що не може відповідати за протиправні дії представників органів влади, зокрема державного реєстратора чи нотаріуса і інш., а тому просить суд застосувати принцип правомірного і допустимого втручання у право власності, принцип належного урядування, закріплені Європейським судом з прав людини та в задоволенні позову відмовити в. повному обсязі.

Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що Дніпровська міська рада () є представницьким органом місцевого самоврядування, який відповідно до ст. 1, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділений правом представляти інтереси територіальної громади, приймати від її імені рішення та здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Органи місцевого самоврядування, згідно зі ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Дніпровська міська рада відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади, як власника землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Статтями 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України та ст. ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України врегульовано порядок розпорядження землею.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки), виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи з вимог ст. 83 Земельного кодексу України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно вимог ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України ст. 13, 14, Земельного кодексу України ст. 78, 92, 93, 102-1, 116, 118, 119, і 23, 125, 126 Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону «Про оренду землі») та Цивільного кодексу України.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних1 ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Центральна окружна прокуратура міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звертається до суду з даним позовом у зв`язку з наступним. Позивач в позові посилається на те, що підставою для представництва інтересів держави прокурором в даному випадку є порушення майнових інтересів держави щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, що стало можливим внаслідок безпідставної державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно - значимого питання надання у користування та володіння земельними ділянками, та дотриманні конституційного принципу рівності усіх перед Законом, що становить суспільний інтерес.

Правовідносини, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням об`єктами комунальної власності, зі здійсненням містобудівної діяльності та набуттям права власності на об`єкти нерухомого майна становлять суспільний інтерес, а безоплатне та самовільне володіння та користування об`єктами комунальної власності, безпідставне набуття прав на об`єкти нерухомості у порушення встановленого законом порядку такому суспільному інтересу не відповідає.

Враховуючи вищенаведене, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 Конституції України та ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» рухоме та нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальної громади міста є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування.

Необхідність захисту інтересів держави полягає у забезпеченні відновлення економічних та майнових інтересів держави щодо спірної земельної ділянки у судовому порядку, забезпечення раціонального використання землі, реєстрації права власності. Однак, не дивлячись на наявність порушень майнових інтересів держави Дніпровською міською радою заходи на захист порушених інтересів держави не здійснено.

Отже Дніпропетровською прокуратурою встановлено, що посадові особи Дніпровської міської ради стосовно факту незаконного та безпідставного набуття ще 06 лютого 2017 року права власності ПП приватна фірма «Жоржина» на об`єкт нерухомості, що знаходиться на земельній ділянці, належній територіальній громаді міста Дніпро, за відсутності належним чином оформлених прав на неї у суб`єкта реєстрації, тобто поза волею її власника, маючи відповідні повноваження у сфері містобудування та з питань земельних відносин у межах міста Дніпро, належних заходів у порядку контролю із зазначених питань, у тому числі заходів цивільно-правового характеру, не вжили, що підтверджується наступними листами.

Так, Дніпропетровською прокуратурою до Дніпровської міської ради скеровано запити № 46-2644 вих.19 від 12 червня 2019 року, № 46-2915 вих.19 від 19 червня 2019 року, № 46-2916 вих.19 від 19 червня 2019 року, № 46-2946 вих. 19 від 20 червня 2019 року, № 46-3073 вих. 19 від 26 червня 2019 року щодо порушень у земельній сфері, сфері містобудування та державної реєстраційної прав власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .

Дніпровська міська рада відповідями від 26 червня 2019 року № 7/11-2005, від 13 серпня 2019 року № 7/11-2438 на вищевказані запити поінформувала Дніпропетровську місцеву прокуратуру, що питання передачі прав на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 на користь інших осіб не вирішувалося (у оренду не передавалося, правовстановлюючі документи на інших осіб не оформлювалися), претензійно-позовна робота із зазначених питань не проводилася, але жодних заходів реагування на повідомлення про порушення чинного законодавства не вжито. З позовною заявою для захисту порушених інтересів держави Дніпровська міська рада у зазначений період та станом на теперішній час не зверталася.

Дніпропетровською місцевою прокуратурою встановлено факт протиправної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено, що 06 лютого 2017 року (номер запису 18948738) приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною зареєстровано за ПП приватна фірма «Жоржина» право власності на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 101) нежитлову будівлю 103.6 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В якості підстави виникнення права власності вказано договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, серія та номер б/н, виданий 10 грудня 2002 року, укладений між ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» та приватною фірмою «Жоржина», предметом якого є нежитлова будівля літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені обставини підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №169486065 від 06 червня 2019 року.

Також, приватною фірмою «Жоржина» на підтвердження реєстрації речового права за ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» надано лист КП «ДМБТІ» від 31 січня 2017 року № 1013, згідно з яким в інвентаризаційній справі за вказаною адресою, містяться відомості про набуття права власності ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» на підставі договору забудови від 03 червня 2002 року, зареєстрованого в реєстраційній книзі 7НФ-71.

На теперішній час у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься запис №7000403 від 12 квітня 2010 року про припинення державної реєстрації юридичної особи ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 01 січня 2016 року, яка діяла в період прийняття спірного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер - 33877962 від 15 лютого 2017 року, номер запису про право власності - 18948738 від 06 лютого 2017 року, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції від 01 січня 2016 року) визначено, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: - відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; - відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

- відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; - наявність обтяжень прав на нерухоме майно; - наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі; 4) під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав; 7) виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує та веде реєстраційні справи у паперовій формі.

Ведення реєстраційної справи у паперовій формі здійснюється виключно державними реєстраторами, які перебувають у трудових відносинах з виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, за місцезнаходженням відповідного майна; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Приватним нотаріусом Павловською Г.О., на думку прокурора, всупереч вимогам ст. 3, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав на нежитлову будівлю за ПП приватна фірма «Жоржина» на підставі договору купівлі-продажу б/н від 10 грудня 2002 року та здійснено відповідні реєстраційні дії без проведення обов`язкових дій щодо попередньої перевірки документів на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, встановлення відповідності заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства тощо.

У той же час, Дніпропетровською місцевою прокуратурою встановлено відсутність попередньої державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості. Так, встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (приміщення) від 10 грудня 2002 року укладено між ПП приватна фірма «Жоржина» та ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» у простій письмовій формі.

Згідно умов договору, продавець (ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241») продав, а покупець (ПП приватна фірма «Жоржина») купив нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 1.1 договору купівлі-продажу від 10 грудня 2002 року).

Відповідно 1.3 договору купівлі-продажу від 10 грудня 2002 року зазначений об`єкт нерухомості належить продавцю (ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241») на підставі договору забудови від 03 червня 2002 року, укладеним між забудовником ПП «БУД СВ» та ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241». Цей договір, на думку прокурора, підлягає реєстрації В МБТІ (пункт 11.3 договору купівлі-продажу квартирного житлового будинку від 10 грудня 2002 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року в редакції від 08 жовтня 1999 року, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 14 березня 2002 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Статтею 154 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 18 липня 1963 року) врегульовано питання форми договору, а саме коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась.

Виходячи з положень ст. 4 Закону України «Про власність», ст. 225 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, чинній на час укладення спірного Договору), право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові, який на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно зі статтею 145 ЦК УРСР 1963 року власник не вправі витребувати від нього майно.

Відповідно до Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом № 56 від 13 грудня 1995 року Державного комітету України по житлово-комунальному господарству, Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних осіб та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09 червня 1998 року державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна здійснювалась комунальними підприємствами - бюро технічної інвентаризації та є обов`язковою для всіх власників нерухомого майна незалежно від форми власності.

На підставі наданого заявником правовстановлюючого документу відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить відповідний запис в реєстрову книгу та на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційних напис. При реєстрації об`єктів нерухомого майна за юридичними особами, їм видається реєстраційне посвідчення. На оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис. Державній реєстрації підлягали усі об`єкти нерухомості, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку незалежно від форм їхньої власності й при наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об`єкти.

Згідно з інформацією № 8199 від 06 червня 2019 року комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради відсутні відомості про реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, як за ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241», так і за будь-якою іншою фізичною чи юридичною особою. Більш того, будь-якого документа (у тому числі довідки) за № 1013 від 31 січня 2017 року, який надано ПП приватна фірма «Жоржина» на підтвердження речового права за ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241», КП «ДМБТІ» не готувало. За зазначеним номером КП «ДМБТІ» 30 січня 2017 року підготовлено відповідь на запит Першої ДДНК по іншому об`єкту нерухомого майна за іншою адресою.

Крім того, згідно з наявним примірником спірного договору купівлі-продажу від 10 грудня 2002 року встановлено відсутність відміток, які б свідчили про державну реєстрацію даного договору.

Отже, як стверджує прокурор, право власності на нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» у встановленому законом порядку не реєструвалося, а тому відчуження ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» та набуття у власність ПП приватна фірма «Жоржина» зазначеного об`єкта нерухомості є таким, що суперечить чинному законодавству.

Відповідно до листа Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 12/19-145 від 18 червня 2019 року, у даних інформаційної бази містобудівного кадастру та Адресного плану міста відсутні інформація щодо присвоєння адреси: АДРЕСА_1 . Розпорядчі документи, на підставі яких було присвоєно або змінено зазначену адресу в головному архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради - відсутні. Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів та будівельні паспорти забудови земельних ділянок за вказаною адресою управлінням - не надавалося.

На запит Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 від 12 червня 2019 року № 46-2645 вих. 19 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради надано відповідь від 25 червня 2019 року за вих. № 10/1-443 про те, що згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо видачі документів, які дають право на виконання підготовчих або будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 . Будь-яка інша інформація в Управлінні відсутня.

Крім того, як стверджує прокурор, з огляду на викладені обставини, встановлено, що первісне набуття права власності як на новостворене майно у встановлений законом спосіб також не здійснювалося.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним з суб`єктів права власності є територіальна громада міста, яка реалізує свої повноваження через відповідну міську раду (ст. 318 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до вимог ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Незважаючи на встановлені обставини, на думку прокурора, що унеможливлювали проведення реєстраційних дій, у порушення вимог чинного законодавства, приватним нотаріусом ДМНО Павловською (Андреєва) Г.О. 06 лютого 2017 року прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав (індексний номер рішення - 33796671 від 10 лютого 2017 року) на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі (приміщення) від 10 грудня 2002 року, укладеного між ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» та ПП приватна фірма «Жоржина», зареєстровано право приватної власності за ПП приватна фірма «Жоржина» на нерухоме майно - нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане свідчить, на думку прокурора, про здійснення реєстрації права власності на нежитлову будівлю загальною площею 103.6 кв. м. внаслідок протиправних дій приватного нотаріуса ДМНО Павловської Г.О.

З огляду на викладене, на думку прокурора, рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловської Г.О. (індексний номер - 33796671 від 10 лютого 2017 року) є протиправним, прийнятим з грубим порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та підлягає скасуванню.

Разом з цим, Дніпропетровською прокуратурою встановлено, що у подальшому ПП приватною фірмою «Жоржина» укладено 2 договори купівлі-продажу спірного об`єкта нерухомості.

За договором купівлі-продажу № 125 від 15 лютого 2017 року ПП приватна фірма «Жоржина» продало, а ОСОБА_1 придбала 1/2 частку нежитлової будівлі літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Павловською Г.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33877962 від 15 лютого 2017 року.

За договором купівлі-продажу № 128 від 15 лютого 2017 року ПП приватна фірма «Жоржина» продало, а ОСОБА_1 придбала 1/2 частку нежитлової будівлі літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Павловською Г.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33877962 від 15 лютого 2017 року.

У подальшому за договором купівлі-продажу № 44 від 20 березня 2018 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбав 1/2 частку нежитлової будівлі літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40217104 від 20 березня 2018 року.

За договором купівлі-продажу № 47 від 20 березня 2018 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбав 1/2 частку нежитлової будівлі літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40217215 від 20 березня 2018 року.

Надалі, на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна б/н від 19 жовтня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ТОВ «Енергія пром Дніпро» прийняло до статутного капіталу нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Павловська Г.О. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43641375 від 23 жовтня 2018 року) внесено запис про державну реєстрацію переходу права власності на спірне нежитлове приміщення до ТОВ «Енергія пром Дніпро».

На даний час право власності на нежитлове приміщення літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить ТОВ «Енергія пром Дніпро».

Вказані договори, на думку прокурора, купівлі-продажу, акт порушують державні інтереси, укладені з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим вони підлягають визнанню недійсними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадах.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватися та породжувати будь-які правові наслідки.

Відповідно до ст. 57 Господарського кодексу України установчими документами суб`єкта господарювання є рішення про його утворення або засновницький договір, а у випадках, передбачених законом, статут (положення) суб`єкта господарювання. Статут суб`єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного капіталу та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб`єкта господарювання, а також інші відомості, пов`язані з особливостями організаційної форми суб`єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

Згідно ст. 85 Господарського кодексу України, ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» господарське товариство є власником: майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески; продукції, виробленої в результаті господарської діяльності товариства; доходів, одержаних від господарської діяльності товариства; іншого майна, набутого товариством на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 66 ГК України, джерелами формування майна підприємства є: грошові та матеріальні внески засновників; доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, придбане в інших суб`єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством України.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про господарські товариства», вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 115 Цивільного кодексу України господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та відповідно до статті 115 ЦК господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу, а також іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Суди повинні мати на увазі, що у разі передання нерухомого майна як вкладу до статутного (складеного) капіталу юридичної особи право власності на таке майно виникає з моменту державної реєстрації права за такою юридичною особою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю» учасники товариства можуть збільшити статутний капітал товариства за рахунок додаткових вкладів учасників та/або третіх осіб за рішенням загальних зборів учасників. У рішенні загальних зборів учасників товариства про залучення додаткових вкладів визначаються загальна сума збільшення статутного капіталу товариства, коефіцієнт відношення суми збільшення до розміру частки кожного учасника у статутному капіталі та запланований розмір статутного капіталу.

В Акті приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу від 19 жовтня 2018 року відсутнє будь-яке посилання на рішення загальних зборів учасників ТОВ «Енергія Пром Дніпро» про збільшення статутного капіталу товариства. Також, зі змісту акту приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу від 19 жовтня 2018 року не зрозуміло, який розмір частки ОСОБА_2 в статутному капіталі ТОВ «Енергія Пром Дніпро», а також відсутня інформація про згоду інших учасників товариства.

Таким чином, враховуючи зазначене вище, прокурор вважає, що акт прийому-передачі нерухомого майна до статутного капіталу від 19 жовтня 2018 року є недійсним, у зв`язку з чим запис про право власності, що було внесено на підставі зазначеного акту таким, що підлягає скасуванню.

Отже, незаконна реєстрація права приватної власності за ПП приватна фірма «Жоржина», усуває презумпцію правомірності укладених в подальшому договорів купівлі-продажу, акту щодо цієї нерухомості за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Енергія пром Дніпро».

З огляду на вказане, укладені договори купівлі-продажу між ПП приватна фірма «Жоржина» та ОСОБА_1 не можуть породжувати будь-яких правових наслідків, а відтак їх необхідно визнати недійсними.

Крім того, відповідно до ст. 377 Цивільного Кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Частиною 6 статті 120 Земельного Кодексу України передбачено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення прав на земельну ділянку перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Таким чином, враховуючи, що відповідно до вимог Земельного та Цивільного кодексів України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є розмір та кадастровий номер земельної ділянки, відсутність у договорі купівлі-продажу вказаної істотної умови також є підставою для визнання спірного договору недійсним.

На думку прокурора, право володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 не надавалися жодній фізичній чи юридичній особі для будівництва та розташування об`єктів нерухомого майна, а тому, з урахуванням положень ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 5, 10, 33, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», набуття права власності на зазначений об`єкт нерухомості, у тому числі шляхом укладання договору купівлі-продажу будівлі, за відсутності рішення уповноваженого органу щодо розпорядження земельною ділянкою порушує права та законні інтереси територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Зазначене підтверджується листами Дніпровської міської ради.

Відповідно до технічного паспорту місце знаходження нерухомого майна на земельній ділянці не визначено. Зазначений об`єкт за даними містобудівного кадастру - відсутній. Вказане унеможливлює надати оцінку законності використання об`єкту нерухомості, є перешкодою в оформлені речових прав на земельну ділянку, унеможливлює нарахування грошових коштів та надходження до місцевого бюджету плати за землю.

Водночас у зв`язку з тим, що відсутні відомості щодо дати фактичного спорудження об`єкту нерухомості - не можливо надати оцінку умов та безпечності його експлуатації.

Окрім того, дії відповідачів можуть вказувати на ухилення як від сплати коштів за користування земельною ділянкою, так і про ухилення сплати пайових внесків.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі за текстом - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, на думку прокурора, рішення приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Павловської Г.О. (індексний номер рішення про державну реєстрацію - 33796671 від 10 лютого 2017 року) є протиправним, прийнятим з грубими порушеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», а тому підлягає скасуванню.

Зазначене незаконне рішення державного реєстратора порушує встановлений чинним законодавством порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, дотримання вимог містобудівного законодавства під час здійснення забудови земель населених пунктів.

З огляду на вищевикладене, на думку позивача, звернення прокурора до суду із позовом про визнання недійсними договорів та скасування рішення про державну реєстрацію права власності є найбільш ефективним способом захисту прав та інтересів позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа має розглядатися за правилами певного виду судочинства, є, насамперед, характер спірних правовідносин, їх суб`єктний склад і предмет спору.

За приписами п. 1, 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають зокрема при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Справи у спорах, що виникають із приватноправових відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Так з матеріалів позову вбачається, що між сторонами виник спір з приводу нерухомого майна, а саме правомірність набуття ПП приватна фірма «Жоржина», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Енергія пром Дніпро» права власноті на нього та подальшим його розпорядженням, що зумовило пред`явлення позовних вимог до відповідачів. Оскільки позивач оспорює правомірність як оскаржених правочинів та акту приймання-передачі, так і набуття зокрема фізичними особами права власності на нерухоме майно, такий спір щодо права власності слід вирішувати за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Таким чином, на думку позивача, дана справа повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Отже відповідачі при укладанні вказаних договорів діяли не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані свої і об`єкту нерухомості. На їх звернення до відповідачів про з`ясування обставин укладання вказаних договорів, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права позивача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню спірних договорів неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ст. 2, 72, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом з`ясовано: стосовно визнання недійсним договорів купівлі-продажу, акту приймання-передачі майна. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Судом встановлено факт реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . 06 лютого 2017 року (номер запису 18948738) приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською (зараз Андреєва) Ганною Олегівною зареєстровано за ПП приватна фірма «Жоржина» право власності на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 101) нежитлову будівлю 103.6 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В якості підстави виникнення права власності вказано договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, серія та номер б/н, виданий 10 грудня 2002 року, укладений між ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» та приватною фірмою «Жоржина», предметом якого є нежитлова будівля літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1

ПП приватною фірмою «Жоржина» на підтвердження реєстрації речового права за ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» надано лист КП «ДМБТІ» від 31 січня 2017 року № 1013, згідно з яким в інвентаризаційній справі за вказаною адресою, містяться відомості про набуття права власності ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» на підставі договору забудови від 03 червня 2002 року, зареєстрованого в реєстраційній книзі 7НФ-71.

На теперішній час у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься запис №7000403 від 12 квітня 2010 року про припинення державної реєстрації юридичної особи ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241».

У той же час, була відсутність попередньої державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості. Так, встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (приміщення) від 10 грудня 2002 року укладено між ПП приватна фірма «Жоржина» та ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» у простій письмовій формі.

Згідно умов договору, продавець (ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241») продав, а покупець (ПП приватна фірма «Жоржина») купив нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 1.1 договору купівлі-продажу від 10 грудня 2002 року).

Відповідно 1.3 договору купівлі-продажу від 10 грудня 2002 року зазначений об`єкт нерухомості належить продавцю (ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241») на підставі договору забудови від 03 червня 2002 року, укладеним між забудовником ПП «БУД СВ» та ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241». Цей договір, на думку прокурора, підлягає реєстрації В МБТІ (пункт 11.3 договору купівлі-продажу квартирного житлового будинку від 10 грудня 2002 року).

У подальшому ПП приватною фірмою «Жоржина» укладено 2 договори купівлі-продажу спірного об`єкта нерухомості. За договором купівлі-продажу № 125 від 15 лютого 2017 року ПП приватна фірма «Жоржина» продало, а ОСОБА_1 придбала 1/2 частку нежитлової будівлі літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Павловською Г.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33877962 від 15 лютого 2017 року.

За договором купівлі-продажу № 128 від 15 лютого 2017 року ПП приватна фірма «Жоржина» продало, а ОСОБА_1 придбала 1/2 частку нежитлової будівлі літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Павловською Г.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33877962 від 15 лютого 2017 року.

Далі за договором купівлі-продажу № 44 від 20 березня 2018 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбав 1/2 частку нежитлової будівлі літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40217104 від 20 березня 2018 року.

За договором купівлі-продажу № 47 від 20 березня 2018 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбав 1/2 частку нежитлової будівлі літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40217215 від 20 березня 2018 року.

Потім, на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна б/н від 19 жовтня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ТОВ «Енергія пром Дніпро» прийняло до статутного капіталу нежитлову будівлю літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Павловська Г.О. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43641375 від 23 жовтня 2018 року) внесено запис про державну реєстрацію переходу права власності на спірне нежитлове приміщення до ТОВ «Енергія пром Дніпро».

На даний час право власності на нежитлове приміщення літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить ТОВ «Енергія пром Дніпро».

Згідно ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Частиною 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» окрім іншого передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

В Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належить до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст п. З ч. І ст. 131-1 Конституції щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що прокурор, як посадова особа державного правоохоронного органу, з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій має право звертатися до суду із позовною заявою про захист інтересів, але не на загальних підставах, а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

Здійснювати захист інтересів держави прокурор може винятково за умови, коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Існування інтересу і необхідність його захисту має базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і переслідувати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не має обмежуватися тільки означенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати існування права на таке представництво, пояснити (показати, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор, а не органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, які мають компетенцію на звернення до суду, але не роблять цього. Таке обґрунтування повинно основуватися на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію в динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний сам реалізувати своє право на судовий захист.

Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити й описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а виокремити ті ознаки, за якими його можна віднести до виняткового випадку, повинен обґрунтувати, що відбулося порушення або існує загроза порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах з державою.

Так, згідно позовної заяви, прокурор, в інтересах держави, заявляє позовні вимоги відносно нерухомого майна (нежитлова будівля, що розташована у АДРЕСА_1, яке ніколи не належало державі та/або державній установі, а саме просить суд скасувати рішення про державну реєстрацію права власності та визнати недійсними договори купівлі-продажу та акт приймання-передачі нерухомого майна.

Прокурор зазначає, що договори купівлі-продажу та акт приймання-передачі нерухомого майна порушують державні інтереси, але позовна заява не містить належного обґрунтування, як зареєстроване право власності на нерухоме майно, яке ніколи не належало державі, державній установі, та договори купівлі-продажу, акт приймання-передачі нерухомого майна, укладені між відповідачами, порушують інтереси держави.

Крім того, прокурором не доведено, яким саме чином позбавлення відповідача права власності на нерухоме майно сприятиме задоволенню суспільного інтересу.

Прокурором у позовній заяві також зазначено, що інтереси держави в особі Дніпровської міської ради полягають у тому, що дії відповідачів порушили інтереси власника земельної ділянки, яка знаходиться в межах населеного пункту - Дніпровської міської ради щодо користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою під нерухомим майном.

Жодних вимог стосовно земельної ділянки прокурором в інтересах держави не заявлено.

Так, у ОСОБА_2 виникло право власності на нерухоме майно (нежитлова будівля, що розташована у АДРЕСА_1 на підставі цивільно-правових угод, яке зареєстроване відповідно до законодавства України. 19 жовтня 2018 року він, як власник зазначеного нерухомого майна, передав його до статутного капіталу ТОВ «Енергія Пром Дніпро».

Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 120 Земельного кодексу України унормовано, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Втім, недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права, як власника нерухомості на володіння, користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на зазначене та на приписи статті 182 та статті 657 Цивільного кодексу України ТОВ «Енергія Пром Дніпро», як власник нерухомого майна, вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно.

Таким чином, з виникненням прав власності на нерухоме майно у ТОВ «Енергія Пром Дніпро» виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення зобов`язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Отже, ТОВ «Енергія Пром Дніпро», як власник нерухомого майна має право здійснити необхідні дії спрямовані на оформлення земельної ділянки у відповідності до чинного законодавства.

Відсутність переоформлених правовстановлюючих документів на земельну ділянку на час передачі ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ «Енергія Пром Дніпро» нерухомого майна не може розцінюватися як правопорушення та не може бути підставою для обмеження права, як власника нерухомості на володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи зазначене, в позовній заяві відсутні належні та допустимі обґрунтування порушення інтересів держави, а відтак відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави.

Частиною 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» окрім іншого передбачено, що Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

В матеріалах які долучені до позовної заяви відсутні докази дотримання прокурором ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення з даним позовом до суду, а саме: відсутні належні докази направлення (вручення листа заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 від 27 серпня 2019 року № 46-3900 вих. 19 до Дніпровської міської ради, в якому повідомлялось про звернення прокурора з відповідною позовною заявою).

Необхідність судового захисту інтересів держави саме прокурором від імені суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтована і підтверджена належними доказами. Відтак, прокурор в даному випадку не обґрунтував та не довів підстав представництва інтересів держави в суді від імені Дніпровської міської ради.

Щодо вимоги про скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Павловської Г. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо проведення державної реєстрації права приватної власності за ПП приватна фірма «Жоржина» на нежитлову будівлю.

ОСОБА_2 , не був стороною/учасником правовідносин під час набуття ПП приватна фірма «Жоржина» права власності на нежитлову будівлю та враховуючи зміст позовної заяви та долучені документи маю зазначити наступне: прокурор в позовній заяві зазначає, що приватним нотаріусом Павловською Г.О. Дніпровського міського нотаріального округу, всупереч вимогам ст. 3,10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав на нежитлову будівлю за ПП приватна фірма «Жоржина» на підставі договору купівлі-продажу б/н від 10 грудня 2002 року та здійснено відповідні реєстраційні дії без проведення обов`язкових дій щодо попередньої перевірки документів на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, встановлення відповідності заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства тощо.

Але враховуючи наявні документи, зазначена реєстрація речового права на нерухоме майно відбулась без порушення ст. 3,10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а вимога прокурора є необгрунтованою та безпідставною.

Згідно ч. 2. ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка діяла в період реєстрації права власності, номер запису про право власності - 18948738 від 06 лютого 2017 року, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі; під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру - шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів інш. прав; присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав; виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); формує документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; формує та веде реєстраційні справи у паперовій формі; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст. 11 Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до позовної заяви підставою виникнення права власності вказано договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, серія та номер б/н, виданий 10 грудня 2002 оку, укладений між ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» та приватною фірмою «Жоржина», предметом якого є нежитлова будівля літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження реєстрації речового права за ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» надано лист КП «ДМБТІ» № 1013, згідно з яким в інвентаризаційній справі за вказаною адресою містяться відомості про набуття права власності ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» на підставі договору забудови від 03 червня 2002 року, зареєстрованого в реєстраційній книзі 7НФ-71.

На час укладання договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, серія та номер б/н, виданий 10 грудня 2002 року діяв Цивільний кодекс Української PCP, який станом на дату укладання зазначеного договору не передбачав обов`язкового нотаріального посвідчення такого договору.

Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, серія та номер б/н, виданий 10 грудня 2002 року, укладений між ТОВ «Монтажхімзахист-СУ 241» та приватною фірмою «Жоржина», предметом якого є нежитлова будівля літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 є укладеним станом на сьогодні відсутня інформація стосовно визнання договору недійсним.

Отже, державному реєстратору, у відповідності до ст. 3,10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», були надані відповідні документи необхідні і достатні для проведення державної реєстрації речових прав на нежитлову будівлю за ПП приватна фірма «Жоржина», та державним реєстратором прийняте законе рішення в порядку чинного законодавства стосовно реєстрація речового права на нерухоме майно.

Враховуючи зазначене, вважаю, що реєстрація речового права на нерухоме майно (нежитлова будівля літ. А-1 загальною площею 103.6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ПП приватна фірма «Жоржина» відбулась без порушення ст. 3, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а вимога прокурора про скасування рішення приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Павловської Г.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо проведення державної реєстрації права приватної власності за ПП приватна фірма «Жоржина» на нежитлову будівлю є необгрунтованою та безпідставною.

Щодо вимог про визнання недійсним договір купівлі-продажу № 44 від 20 березня 2018 року та № 47 від 20 березня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_2 придбану ОСОБА_1 нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 : між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі- продажу 1/2 частини нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською (Андреєва) Г.О., зареєстровано в реєстрі за № 44. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі- продажу 1/2 частини нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстровано в реєстрі за № 47.

Вказаними договорами встановлено, що відчужуване майно належить продавцю ( ОСОБА_1 ) на праві приватної власності на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. від 15 лютого 2017 року, зареєстровано в реєстрі за № 125 та за № 128. (п. 1.2. Договору).

Пунктами 4.1. Договорів, окрім іншого, передбачено, що продавець є власником нерухомого майна, питання права власності на це нерухоме майно не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначеного нерухомого майна відсутні, документи, які підтверджують його право власності на нерухоме майно та всі надані відомості стосовно нього є добросовісними та правдивими.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Станом на дату укладання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорів купівлі- продажу нежитлової будівлі право власності належало та було зареєстровано за ОСОБА_1 . Договори, які підтверджували право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно були чинні, право власності не оскаржувалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Тобто, ОСОБА_1 , як власник нерухомого майна мала повне та не обмежене право на володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, в тому числі на продаж вказаного майна на мою користь. Договори купівлі-продажу нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та мною, ОСОБА_2 , укладені з дотриманням положень чинного законодавства щодо порядку укладання договорів купівлі-продажу.

Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають, у власності, не встановлені судом.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Враховуючи зазначене, при укладанні договорів купівлі-продажу з продавцем ОСОБА_1 я , ОСОБА_2 , набув права власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 правомірно, відповідно до вимог чинного законодавства, що включає в законність і добросовісність такого набуття.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Прокурор пред`явив позов в інтересах Дніпровської міської ради, вважаючи, що її права порушені. При цьому, прокурором оспорюються договори купівлі-продажу, укладені між ПП приватна фірма «Жоржина» та ОСОБА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також акт укладений між останнім та ТОВ «Енергія Пром Дніпро», а отже ані прокурор, ані міська рада не є стороною оспорюваних договорів.

Аналізуючи позовну заяву не зрозуміло, які саме вимоги законодавства необхідні для чинності даного правочину не були додержані при укладанні відповідачами оскаржуваних договорів. Позивачем не доведено, що оскаржувані правочини не відповідають вимогам встановленим ст. 203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушують її законні права та інтереси.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищенаведеного, визнання договорів купівлі-продажу № 44 від 20 березня 2018 року та № 47 від 20 березня 2018 року, відповідно до яких ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_1 нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 є незаконними, необгрунтованим та недоведеними.

Щодо вимог про визнання недійсним акту приймання-передачі нерухомого майна б/н від 19 жовтня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ТОВ «Енергія пром Дніпро» прийняло до статутного капіталу нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час укладання акту приймання-передачі нерухомого майна б/н від 19.10.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ТОВ «Енергія пром Дніпро» прийняло до статутного капіталу нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , був власником зазначеного майна та як власник мав повне та не обмежене право на володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Підставою визнання акту недійсним прокурор зазначає, що в акті приймання- передачі нерухомого майна до статутного капіталу від 19 жовтня 2018 року відсутнє будь-яке посилання на рішення загальних зборів учасників ТОВ «Енергія пром Дніпро» про збільшення статутного капіталу товариства, не зрозуміло який розмір частки ОСОБА_2 в статурному капіталі ТОВ «Енергія пром Дніпро», а також відсутня інформація про згоду інших учасників товариства.

Зазначені підстави не відповідають дійсності є безпідставними та не обґрунтованими у зв`язку з наступним: жодний нормативно правовий акт не передбачає таких вимог до акту приймання- передачі нерухомого майна, окрім того такі відомості, відповідно до Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» узгоджуються та відображаються в протоколі загальних зборів учасників товариства. Відповідний протокол щодо формування учасниками статутного капіталу наявний у ТОВ «Енергія Пром Дніпро».

Статтею 115 Цивільного кодексу України закріплено, що господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України.

Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства.

Згідно ст. 13 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом.

Вклад у негрошовій формі повинен мати грошову оцінку, що затверджується одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. При створенні товариства така оцінка визначається рішенням засновників про створення товариства.

Оскільки передача майна до статутного капіталу є господарською операцією, то таке майно до статутного капіталу передається за актом приймання-передачі, який складається у довільній формі, але із зазначенням необхідних реквізитів: найменування (П. І. Б) сторони, що передає і приймає, дата складання, найменування майна, що передається, його вартість.

Таким чином, підтверджуючим документом щодо передачі майна до статутного капіталу є акт приймання-передачі майна, який укладається на виконання протоколу загальних зборів учасників. Внесок засновника до статутного капіталу підприємства стає власністю цього підприємства.

Відповідно до п. 48 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 112 для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду), вступні, членські та цільові внески членів кооперативу тощо) подаються: акт приймання-передачі майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна.

При цьому слід зазначити, що документи, що стали підставою для проведення реєстраційних дій, зокрема протокол загальних зборів учасників ТОВ «Енергія Пром Дніпро» щодо формування статутного капіталу не оскаржувався та не визнавався недійсним.

Тобто, при укладанні протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Енергія Пром Дніпро» та акту приймання-передачі нерухомого майна від 19 жовтня 2018 року до статутного капіталу ТОВ «Енергія Пром Дніпро» сторонами акту, учасниками товариства дотримано вимог Цивільного кодексу України та Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

А при реєстрації права власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Енергія Пром Дніпро», на підставі зазначеного акту, державним реєстратором дотримано вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 112.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести - обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крем випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищенаведеного, вимога позивача щодо визнання акту приймання-передачі нерухомого майна від 19 жовтня 2018 року до статутного капіталу ТОВ «Енергія Пром Дніпро» є незаконною, необгрунтованою та недоведеною.

Також, Акт приймання-передачі не є правочином, оскільки він посвідчує саме факт передачі відповідного майна (майнових прав) на виконання, зокрема, правочину, акту ненормативного характеру тощо. Акт приймання-передачі як такий не є домовленістю сторін щодо встановлення (зміни, припинення) відповідних прав і обов`язків чи їх частини. Акт приймання-передачі, як документ, є посвідченням юридичних фактів, спрямованих на відображення дій суб`єктів права, які вчиняються з наміром створити певні правовідносини, зокрема посвідчують факт здійснення внеску учасником до юридичної особи, який безпосередньо пов`язаний саме з виконанням обов`язків за рішенням загальних зборів учасників, та не є свідченням вчинення правочину.

Також відповідно до ст. 657 ЦК України, яка є прямою нормою закону, що регламентує укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна та передбачає обов`язкове нотаріальне посвідчення даного виду договорів.

Це також свідчить про ту обставину, що акт приймання-передачі нерухомого майна не може вважатися правочином щодо нерухомого майна, оскільки не є нотаріально посвідченим документом.

Отже, акт приймання-передачі нерухомого майна від 19 жовтня 2018 року до статутного капіталу ТОВ «Енергія Пром Дніпро» не може бути визнано правочином в розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, тому підстави для застосування до них положень статей 203, 215 зазначеного Кодексу відсутні.

Позивачем не надано доводів на підтвердження факту порушення прав територіальної громади міста Дніпра будівництвом вказаного спірного об`єкту нерухомості, адже це будівництво відбувалось на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке є чинним на час розгляду справи.

Разом з тим суд зауважує що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що дають можливість ідентифікувати земельну ділянку, щодо якої позивачем навіть не заявлено вимогу про повернення (площа, адреса, кадастровий номер і інш,). Позивачем не надано документів, які б надавали можливість суду ідентифікувати спірну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд вважає вимоги позивача щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу та акту приймання-передачі майна за вказаною адресою в місті Дніпрі і такими, що не підлягають задоволенню, з огляду і на застосування Європейським судом прав людини Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд приймає до уваги, що сторони під час укладення вказаних договорів купівлі-продажу діяли правомірно і мали повний обсяг повноважень на вчинення таких дій. В матеріалах справи відсутні будь-які докази недобросовісності ОСОБА_1 або ОСОБА_2 як набувачів спірного майна, а отже вони не мають нести відповідальність за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень.

Частиною 3 статті 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, не заборонених законом, а згідно ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

На підставі ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Частинами 3, 4 статті 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Зазначена правова позиція закріплена у ч. 1 ст. 41 Конституції України, де зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Предметом безпосереднього регулювання статті Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом визнання недійсним договору та зобов`язання повернути все одержане за договором.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до цієї Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Вєренцов проти України», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес» АД проти Болгарії», «Трегубенко проти України») напрацьовані три критерії, які слід оцінювати для того, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «Індивідуальний і надмірний тягар».

Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, питання про яку позивач Дніпровська міськрада взагалі не порушує.

Також, рішенням «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» встановлено, що, оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав відповідне майно, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Також суд вважає, що в даній справі необхідно застосувати принцип належного урядування, закріплений Європейським судом із прав людини.

В пункті 3 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, йдеться про державного реєстратора як про особу, яка в цивільних правовідносинах представляє державу. Крім того, статус державного реєстратора визначає і сфера його діяльності, яка також окреслюється назвою його посади згідно з положеннями наведеного Порядку - державний реєстратор прав на нерухоме майно. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж юридичної роботи не менш як два роки, пройшов стажування в органах державної реєстрації прав не менше шести місяців. Такі вимоги до державного реєстратора одразу дозволяють зробити висновок про необхідність досить значного обсягу юридичних знань для виконання покладених на нього обов`язків.

Пункт перший частини першої статті 9 Закону визначає, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно. Тобто до кола повноважень державного реєстратора входить дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, визначення факту виникнення в заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження, а також встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі»). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладається на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). Ризик будь-якої помилки державного округу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»).

За викладених вище обставин, задоволення заявлених прокурором в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради позовних вимог суперечитиме загальним принципам і критеріям правомірного позбавлення майна, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, буде порушенням принципу рівності власників перед законом, закріпленим у тому числі ст. 41 Конституції України, та порушенням балансу наявних інтересів тому, що громадяни не мають нести відповідальність за помилки, які були допущені державними органами чи їх посадовими особами.

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Гладишева проти Росії» від 06 грудня 2011 року; «Пчелінцева та інші проти Росії» від 17 листопада 2016 року).

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, Постанови Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц, конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивачів порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Зміст правочину відповідно до частин 1-3, 5 ст. 203 ЦК України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема, віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційне : розглядаються як встановлені й достовірні.

У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсна Верховного Суду «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину». У п. 7 постанови «Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом».

За правилами ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. З ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Однак звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені спірними договорами купівлі продажу і дарування, іпотеки та незрозуміло для чого Дніпровської міської ради застосування реституції, тобто повернення майна позивачу.

Як роз`яснено у пунктах 7, 26 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що- небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, у якій зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією.

Стосовно вимоги про скасування записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256 цс 18 зробила правовий висновок. «Щодо вимоги про скасування запису Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Власником земельної ділянки є держава, яка відповідно до вимог статті 13 Конституції України та статті 91 ЗК України зобов`язана не використовувати право власності на шкоду людині і суспільству.

Так, Конституція України визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами ст. 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), роз`яснив поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-ІІ).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від ЗО травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи Відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано в резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ІІК України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права. за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 3 цієї статті ЦК України визначено, що виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Разом з цим обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

У цій справі предметом розгляду є вимоги про знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна і визнання договорів купівлі-продажу, дарування і іпотеки недійсними.

Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача, у попередній стан.

Зважаючи на наведене, заявлені вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації є неефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статей 316. 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16, підстав для відступу від якого не встановлено.

У статті 81ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 82 ЩІК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по сучі справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Щодо обґрунтування підстав для відмови у позові необхідно звернути увагу й на таке.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15- рп/20041.

Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У цій справі підлягає застосуванню доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «nonconcedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої - принцип добросовісності. У статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 Цивільного кодексу, та у господарських відносинах.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила.

Відповідно до приписів п. 3.4. Пленуму ВГСУ № 6 від 17 травня 2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин»: за змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 ЦК України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов`язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають, (правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 902/889/16 та від 21 січня 2019 року у справі № 910/22093/17, від 20 березня 2019 року справа № 910/6186/17, Верховний Суд в постанові від 06 березня 2019 року по справі № 910/1056/18 відмовив Київської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки).

Згідно з ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).

Разом з тим, відповідно до ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При цьому, відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до положень ст. 377 ЦК України, ст. 120, 125 ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, Верховний Суд дійшов висновку, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

Відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна. До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства: на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Враховуючи зазначене, суди дійшли правомірного висновку про те, що зобов`язання відповідача в даному випадку в фактично примусовому порядку звільнити земельну ділянку, і в подальшому привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель та споруд, фактично означає знесення належного відповідачу на праві власності майна, що є порушенням його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 902/889/16 та від 21 січня 2019 року у справі № 910/22093/17.

Згідно ЦК України право власності припиняється з підстав ч. 1 ст. 346. Жодної із підстав для припинення права власності ОСОБА_2 та інш. відповідачів в даному випадку не встановлено. Жодного рішення суду про примусове відчуження з мотивів суспільної необхідності, не надано.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо.

Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим Центральній окружній прокуратурі міста Дніпра в задоволенні позову в інтересах Дніпровської міської ради до ПП приватна фірма «Жоржина», приватного нотаріуса ДМНО Андреєвої (Павловської) Г.О., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ТОВ «Енергія Пром Дніпро» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та акту приймання-передачі майна і стягнення судових витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та акту приймання-передачі майна і стягнення судових витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3-5, 11, 60, 203, 215, 216, 236, 258, 259, 263-265, 268, 331, 376, 377, 387, 526, 527, 530 ЦК України, ст. 80, 83, 116, 122, 211, 212 Земельного кодексу України, ст. 26, 60, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 1, 3, 4, 26, 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 1, 2, 4, 6, 10, 16, 18-1, 26, 27-1, 28, 60, 63, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Центральній окружній прокуратурі міста Дніпра в задоволенні позову в інтересах Дніпровської міської ради до приватного підприємства приватна фірма «Жоржина», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Андреєвої (Павловської) Ганни Олегівни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія Пром Дніпро» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та акту приймання-передачі майна і стягнення судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 13 липня 2021 року.

Суддя -