ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року

м. Київ

справа № 133/3389/15-ц

провадження № 61-35245св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Кучевського П. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «ПриватБанк»), про визнання договорів недійсними.

Позов мотивував тим, що 10 червня 2008 року він уклав з АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № VIKWGA про надання йому кредитних коштів шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 10 червня 2008 року

до 10 червня 2018 року включно у вигляді непоновлювальної лінії

в розмірі 29 105 доларів США на наступні цілі: 25 000 доларів США - на споживчі цілі, 750 доларів США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту під час надання кредиту, 180 доларів США - страхування майна,

125 доларів США - особисте страхування, а також у розмірі 3 050 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених

пунктами 2.1.3 і 2.2.7 даного договору. Договором передбачена плата за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; винагорода за надання фінансового інструмента у розмірі 3% від виданого кредиту у момент видачі кредиту; винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів.

Належне виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечено укладеним сторонами 10 червня 2008 року договором іпотеки, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку банку житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .

Незважаючи на те, що договір письмово укладений про видачу позивачу кредиту в іноземній валюті, фактично кредит виданий у гривні, тому, на думку позивача, повинен погашатися у гривнях, оскільки у іншому випадку на позичальника покладаються ризики курсової різниці, витрати пов`язані зі сплатою і конвертацією.

На думку позивача, банк не розписав сукупну вартість кредиту в національній валюті при зміні курсу валют, не вказав сукупну вартість за кожним платіжним періодом, як того вимагає Національний банк України (далі - НБУ). Вказані умови порушують баланс рівності прав сторін кредитного договору, тому відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, суперечать принципу добросовісності та створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків сторін.

Позивач вказував, що згідно з графіком платежів (додаток № 2 до кредитного договору) розмір щомісячного погашення кредиту становить 492,26 доларів США. Графік платежів складений у доларах США, однак інформація про еквівалент у гривнях в ньому відсутня.

У графіку платежів також не розписана докладно сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Зазначав, що він був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати за кредитом та доцільність його отримання, що призвело до порушення прав позичальника як споживача фінансових послуг, його обману та зайвих витрат; важливу інформацію про умови кредитування та валюту кредиту банк приховав.

Жодною умовою договору не встановлено строків сплати платежів за кредитом. Суми платежів за розрахунковий період, визначені у графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту (додаток №1) та суми залишку максимальної заборгованості за кредитом, визначені в графіку погашення кредиту (додаток № 2), відмінні за кожний аналогічний період, що ставить під сумнів як період виникнення простроченої заборгованості, так і наявність простроченої заборгованості взагалі. Тому позивач позбавлений інформації, яка частина коштів з місячного платежу зараховується на проценти, а яка - на заборгованість за кредитом, і не може правильно визначити суму заборгованості за цими складовими боргу.

Позивач вважає, що під час укладення кредитного договору його введено в оману банком щодо істотних умов договору - ціни, валюти кредиту та процентної ставки.

Мотивом обману є отримання банком прихованого додаткового прибутку у вигляді різниці при зміні обмінного курсу під час здійснення валютно-обмінних операцій, що призводить до порушення балансу рівності прав сторін кредитного договору.

Посилаючись на вказані обставини, просив визнати недійсним кредитний договір № VIKWGA від 10 червня 2008 року, укладений ним

та АТ КБ «ПриватБанк», з моменту його укладення; визнати недійсним договір іпотеки б/н від 10 червня 2008 року; зняти заборону відчуження нерухомого майна - житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , зареєстровану у реєстрі за № 522; виключити з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна запис про накладення заборони відчуження на вказаний будинок та з Державного реєстру іпотек - запис про обтяження будинку іпотекою.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області

від 12 грудня 2017 року, ухваленим у складі судді Слободяного О. Є., позов задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення кредитний договір № VIKWGA від 10 червня 2008 року, укладений ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк»; визнано недійсним укладений цими ж сторонами договір іпотеки б/н від 10 червня 2008 року.

Знято заборону відчуження нерухомого майна - житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, розташованого на АДРЕСА_1 .

Виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про накладення заборони відчуження вказаного будинку та з Державного реєстру іпотек - запис про обтяження будинку іпотекою.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки відповідач навмисно ввів в оману ОСОБА_1 щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що умови кредитного договору є несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки інформація щодо кредиту надана позивачу не у повному обсязі, що позбавило ОСОБА_1 можливості зробити свідомий вибір при укладенні кредитного договору і призвело до порушення прав позичальника як споживача фінансових послуг.

Визнаючи недійсним договір іпотеки, суд першої інстанції вважав такі вимоги похідними від вимог про визнання недійсним кредитного договору.

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року скасовано і ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що кредитний договір та договір іпотеки укладено в письмовій формі і підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності при укладенні договорів, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору. Банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач був належним чином проінформований про сукупну вартість кредиту та графік погашення, права і обов`язки, ознайомлений зі змістом договору, повідомлений про наслідки, які настануть після укладення ним кредитного договору.

Апеляційний суд врахував, що позивач не використав надане йому частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту, а навпаки протягом тривалого часу виконував його умови.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду Вінницької області від 28 березня

2018 року і залишити в силі рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції того, що при укладенні договору банком не дотримані вимоги статей 11,

18 Закону України «Про захист прав споживачів» і Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10 травня 2007 року № 168, оскільки йому не було надано у письмовій формі інформації, передбаченої

статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, незаконно встановлено збір за дії, які банк вчиняє на власну користь. Вказує, що кредитний договір містить умови, які є несправедливими у цілому, суперечать принципу добросовісності, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків і погіршення становища споживача.

На думку позивача, апеляційний суд не врахував, що банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту. Вказавши у кредитному договорі занижені показники реальної процентної ставки та загальної суми кредиту, банк ввів позичальника в оману, що є підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 7 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції і ухвалою цього ж суду від 16 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 червня 2008 року ОСОБА_1 та Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого

є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № VIKWGA, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 10 червня 2008 року до 10 червня 2018 року включно у вигляді непоновлювальної лінії в розмірі 29 105 доларів США на наступні цілі:

25 000 доларів США - на споживчі цілі, 750 доларів США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту,

180 доларів США - на страхування майна, 125 доларів США - на особисте страхування, а також у розмірі 3 050 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому пунктами 2.1.3, 2,2.7 договору. Договором встановлено сплату позичальником процентів за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від виданого кредиту у момент видачі кредиту, винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів.

Суди встановили, що відповідно до графіка погашення кредиту щомісячний платіж становить 492,26 доларів США, за рахунок якого погашається заборгованість за кредитом, процентами, винагорода і комісії.

Належне виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечено укладеним сторонами 10 червня 2008 року договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області Даніловою І. М., відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав банку житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .

Зі змісту підписаної ОСОБА_1 анкети-заяви від 6 червня 2018 року суд апеляційної інстанції встановив, що позивач ознайомився і згоден з умовами кредитування, які надані йому у письмовій формі. Своїм підписом він підтвердив факт надання повної інформації про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк» (а також його місцезнаходження), а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями позичальника: тип процентної ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який отримано кредит; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії, на які позичальник має право; відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Апеляційний суд встановив, що протягом дії кредитного договору

ОСОБА_1 регулярно здійснював часткове погашення заборгованості.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону

від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до

статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину внаслідок обману передбачені

статтею 230 ЦК України.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 січня

2020 року у справі № 761/22687/17 (провадження № 61-6502св19).

Лише в разі встановлення цих обставин норми статей 203, 230 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Нормами цивільного законодавства України передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсними окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Таким чином, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та

статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов загалом правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки, укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_1 був ознайомлений про: мету кредитування; тип процентної ставки; сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; спосіб його повернення тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи позивача, при цьому останній свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконував його умови.

Суд апеляційної інстанції правильно зауважував, що при підписанні кредитного договору ОСОБА_1 погодився з усіма умовами цього правочину і прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання. У день підписання оспорюваного правочину позичальник отримав примірник кредитного договору, що дало йому додаткову можливість детально вивчити його умови.

Апеляційний суд врахував, що після укладення вказаного договору ОСОБА_1 не був позбавлений можливості скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте позивач таких дій не вчинив.

Доводи касаційної скарги про ненадання належної оцінки умовам договору, якими введено позивача в оману, відхиляються касаційним судом, оскільки апеляційний суд вважав недоведеними вказані обставини.

Такі доводи зводяться необхідності переоцінки доказів, які оцінено апеляційним судом із додержанням норм процесуального права, і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено

статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Разом з тим колегія суддів вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що передбачені пунктом 8.1 кредитного договору винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно з

пунктом 7.2 договору не відповідають засадам справедливості, добросовісності, розумності, тому є нікчемними, проте суд апеляційної інстанції, повністю відмовивши у задоволенні позову, на вказану обставину належної уваги не звернув.

Оскільки згідно з умовами укладеного сторонами кредитного договору

від 10 червня 2008 року банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23

статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1,

статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Кредитний договір № VIKWGA, укладений сторонами 10 червня 2008 року, містить положення (пункт 8.1), яким, окрім іншого, передбачено сплату ОСОБА_1 винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження

№ 61-8862сво18) викладено правовий висновок про те, що відповідно до

частин першої-третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і

пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі -

Правила № 168), які були чинними на момент укладення спірного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

У кредитному договорі від 10 червня 2008 року, який оспорюється у даній справі, пунктом 8.1, серед іншого, передбачено сплату ОСОБА_1 винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 договору.

Разом із тим пунктом 7.2 кредитного договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов? передбачених пунктом 2.2.11 договору банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Такі умови кредитного договору є нікчемним, оскільки встановлення такої плати було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил № 168.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним у цілому спірного договору, апеляційний суд не звернув уваги на те, що зазначені винагороди є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому положення договору, які передбачають їх сплату, є нікчемними.

Колегія суддів зазначає, що визнання нікчемного правочину, чи його окремих умов, недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. Із такими вимогами ОСОБА_1 до суду не звертався. Суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, тому помилився щодо мотивів відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 27 січня

2021 року у справі № 1027/2750/12 (провадження № 61-11160св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 404/10645/14-ц (провадження № 61-22206св19) та

від 3 березня 2021 року у справі № 643/12702/15-ц (провадження № 61-203св20).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, касаційний суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та зміну мотивувальної частини постанови апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року в частині відмови у визнанні недійсними пунктів 7.2 та 8.1 (щодо обов`язку позичальника сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту, винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороду за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 договору) кредитного договору № VIKWGA, укладеного 10 червня 2008 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про зміну постанови апеляційного суду у його мотивувальній частині, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 412 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги,статтями 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року в частині відмови у визнанні недійсними пунктів 7.2 та 8.1 (щодо обов`язку позичальника сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту, винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороду за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 договору) кредитного договору № VIKWGA від 10 червня 2008 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині постанову апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук