Провадження № 2/344/198/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківська міська рада про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією (заїздом) до будинку АДРЕСА_1 шляхом зобовязання демонтувати самовільно встановлений на прибудинковій території паркан, винесши його за межі прибудинкової території,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією (заїздом) до будинку АДРЕСА_1 шляхом зобовязання демонтувати самовільно встановлений на прибудинковій території паркан, винесши його за межі прибудинкової території. Позовні вимоги мотивує тим, що вона проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 в квартирі АДРЕСА_2 . Дана квартира належить їй на підставі Свідоцтва про право власності на житло. По сусідству знею у житловому будинку АДРЕСА_1 , проживає відповідач ОСОБА_3 , земельна ділянка, яка закріплена за його прибудинковою територією є суміжною ділянкою прибудинкової території яка закріплена за будинком АДРЕСА_1 . В`їзд на прибудинкову територію якою вони користуються з АДРЕСА_1 через подвір`я, яке проходить повз будинок відповідача та повз його подвір`я. Відповідачем було порушено межові знаки земельної ділянки якою він користується та захоплено близько 1 м-1.20 м земель прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 , штучно звузивши проїжджу частину (заїзд) до її будинку. Внаслідок цього неможливо проїхати до входу своєї квартири. В`їзд до будинку ІНФОРМАЦІЯ_1 проходить тільки з однієї сторони, яка є суміжною з боку прибудинкової території Вовчинецька 10. Встановлена огорожа відповідачем на прибудинковій території АДРЕСА_1 унеможливлює проїзд до будинку на її земельну ділянку транспорту: як приватних автомобілів, так і в разі потреби автомобілів, що здійсюють перевезення вантажів, карети швидкої медичної допомоги, пожежної служби. На зауваження відповідач не реагує та не здійснює демонтаж даної огорожі. Дана огорожа була встановлена без дотримання порядку встановлення огорож у м.Івано-Франківську. На її звернення в Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою, про демонтаж огорожі, була надана відповідь про те що відповідно до п.6.5 Порядку встановлення огорож у м.Івано-Франківську від 05.02.2016 року №84 відбувається в судовому порядку за позовом особи чиї права та інтереси порушено, та запропоновано звернутись в суд. Відповідач на земельній ділянці, яка є прибудинковою територією будинку АДРЕСА_1 без отримання відповідних дозволів і узгодження проекту, з порушенням будівельних, санітарних та протипожежних норм встановив паркан. Відповідно до плану присадибної ділянки АДРЕСА_1 , зазначено межі прибудинкової території що закріплена до будинку ІНФОРМАЦІЯ_1 та з якої вбачається, що заїзд (дорога) становить 3.5 м. по всій довжині вздовж будинку. Дані обставини порушують права на користування прибудинковою територією та заїздом виникли коли позивачка отримала 25.08.2016 року план присадибної ділянки з ОБТІ та дізналась, що відповідачу надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. План присадибної ділянки яка є прибудинковою територією будинку по АДРЕСА_1 не змінювався, дана територія закріплена за будинком з 1954 року. Відповідач, без будь-яких погоджень встановив огорожу, яка находить на прибудинкову територію позивача закріпленою за будинком ІНФОРМАЦІЯ_1 , чим зменшив заїзд до будинку. Оскільки, сторони не є власниками земельної ділянки, а тільки користувачами то, відповідно до ст. 96 обов`язки землекористувачів, землекористувач не повинен порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; однак відповідачем порушено право користування земельною ділянкою встановивши паркан на прибудинковій території будинку позивачки чим унеможливив заїзд на ній транспортних засобів до квартири позивачки та її сусідів.

21.02.2017 року відповідач подав заперечення проти позову, вважає позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими. Позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду. Спірний паркан, який перешкоджає заїзду до будинку АДРЕСА_1 встановлений приблизно у 1899 році, і тільки епізодично оновлювався без зміни його розташування. Наведене можуть підтвердити жителі будинків АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , які протягом тривалого часу проживають у даних будинках: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 . З огляду на те, що позивачка дізналась про своє порушене право лише у кінці 2016 року є голослівними та не підтверджується жодним документальним доказом. Більше того, позивачем самостійно долучено до матеріалів позовної заяви схематичний план кварталу №58 міста Станіслав, складений в 1954 році, на якому відображено прибудинкову територію, що належить будинку АДРЕСА_3 , яка окреслена межами земельної ділянки на відстані 1,28 м (місце розташування паркану). А вже після вказаної межі визначено земельну ділянку, як заїзд. Крім того, позивачка позбавлена права звернення до суду. Як підтверджується матеріалами, прибудинкова територія будинку АДРЕСА_3 згідно кадастрового плану межує із землями Івано-Франківської міської ради. Позивачкою жодним документальним доказом не підтверджено захоплення належної їй на праві власності земельної ділянки. В свою чергу, вимоги щодо відновлення свого порушеного права, в разі наявності такого, може заявляти виключно Івано-Франківська міська рада. Позивачем в підтвердження своїх позовних вимог не надано жодного документального доказу. Зокрема, ОСОБА_1 умисно не повідомлено суду, що будинок АДРЕСА_3 належить на праві власності: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (квартира АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (квартира АДРЕСА_4 ), ОСОБА_6 (квартира АДРЕСА_5 ), якими використовується прибудинкова територія. Крім того, претензій щодо неможливості та складності у використанні спільного заїзду жодним з жителів будинку АДРЕСА_1 не висловлювалось, не зважаючи на існування останнього понад 100 років. При цьому, жодні межові знаки на земельних ділянках прибудинкових територій будинків АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 не встановлювались, й, відповідно, вони й не могли бути порушені, ні відповідачем, ні будь- ким іншим. В даний час співвласникам будинку № 10 рішенням Івано-Франківської міської ради № 219-6 від 08.07.2016 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Під час проведення робіт із землеустрою встановлено, що відстань від стіни будинку до паркану становить 1,28 м, що відповідає положенням Державних будівельних норм. Положеннями Державних будівельних норм визначено, шо відстань від найбільш виступаючої конструкції стіни до межі через смужної ділянки повинна становити не менше 1 м, з метою забезпечення обслуговування будівель та здійснення поточного ремонту. Земельна ділянка загального користування - заїзд, позивачем пригороджено до своєї прибудинкової території. Просив відмовити у задоволенні позову(т.1 а.с.26-28).

18.05.2017 року ухвалою Івано-Франківського міського суду залучено до участі в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією (заїздом) до будинку АДРЕСА_1 шляхом зобовязання демонтувати самовільно встановлений на прибудинковій території паркан, винесши його за межі прибудинкової території в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради (т.1 а.с.77).

13.10.2017 року позивачка подала уточнення позовних вимог, відповідно до яких повідомила, що по сусідству з нею, у житловому будинку АДРЕСА_3 , проживає відповідач ОСОБА_3 , земельна ділянка яка закріплена за його прибудинковою територією є суміжною ділянкою прибудинкової території яка закріплена за її будинком АДРЕСА_1 . В`їзд на прибудинкову територію якою вони користуються з АДРЕСА_1 через подвіря яке проходить повз будинок відповідача та повз його подвіря. Відповідачем було порушено межові знаки земельної ділянки якою він користується та захоплено близько 1 м-1.20 м земель прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 , штучно звузивши проїжджу частину (заїзд) до її будинку. Внаслідок цього неможливо проїхати до входу своєї квартири. В`їзд до будинку АДРЕСА_1 проходить тільки з однієї сторони, яка є суміжною з боку прибудинкової території Вовчинецька №10. Встановлена огорожа відповідачем на прибудинковій території Вовчинецька № НОМЕР_1 унеможливлює проїзд до будинку на її земельній ділянці транспорту як приватних автомобілів, так і в разі потреби автомоблів, що здійсюють перевезення вантажів, карети швидкої медичної допомоги. На зауваження відповідач не реагує та не здійснює демонтаж даної огорожі. Дана огорожа була встановлена без дотримання порядку встановлення огорож у м.Івано-Франківську. На звернення в Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою, про демонтаж огорожі, була надана відповідь про те що відповідно до п.6.5 Порядку встановлення огорож у м.Івано-Франківську від 05.02.2016 року №84 відбувається в судовому порядку за позовом особи чиї права та інтереси порушено, та запропоновано звернутись в суд. Відповідач на земельній ділянці, яка є прибудинковою територією будинку АДРЕСА_1 без отримання відповідних дозволів і узгодження проекту, з порушенням будівельних, санітарних та протипожежних норм встановив паркан. Відповідно до плану присадибної ділянки АДРЕСА_1 , зазначено межі прибудинкової території що закріплена до будинку АДРЕСА_1 та з якої вбачається, що заїзд (дорога ) становить 3.5 м. по всій довжині вздовж будинку. Дані обставини порушеного мого права на користування прибудинковою територією та заїздом виникли, коли позивачка отримала 25.08.2016 року план присадибної ділянки з ОБТІ та дізналась, що відповідачу надано дозвіл на складання проекту землеоустрою щодо відведення земельної ділянки. План присадибної ділянки, яка є прибудинковою територією будинку по АДРЕСА_1 не змінювався, дана територія закріплена за будинком з 1954 року. Відповідач, без будь яких погоджень встановив огорожу, яка находить на прибудинкову територію позивача закріпленою за будинком АДРЕСА_1 , чим зменшив заїзд до будинку(а.с.88-90).

31.01.2019 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову ВК Івано-Франківської міської ради надав пояснення підтримує позовні вимоги позивача, вважає їх обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення виходячи із наступного. Відповідачем порушено Порядок встановлення огорож в м. Івано-Франківську, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.02.2015 року за №84. Муніципальною інспекцією з благоустрою здійснено обстеження відповідної території і встановлено, що між суміжними земельними ділянками житлових будинків на АДРЕСА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено огородження, яке розмежовує зазначені земельні ділянки. Земельний спір на АДРЕСА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_1 між мешканцями будинковолодінь АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 двічі розглядався на засіданні узгоджувальної комісії конавчого комітету міської по розгляду земельних спорів. Згідно п.4 протоколу № 168 від 16.09.2016 року комісією повторно рекомендовано обом сторонам дотримуватись норм добросусідства та дійти взаємної згоди та погодити між собою суміжну межу земельних ділянок на АДРЕСА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, п. 23.1 рішення сесії міської ради від 30.08.2017р. № 249-15 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки» громадянам ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 на АДРЕСА_3 площею 0,0576 га (частина земельної ділянки знаходиться в межах червоних ліній); кадастровий номер земельної ділянки: :06:001:0232 відмовлено в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (в натурі) на місцевості та передачі її у спільну сумісну власність, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вважають, що позивачем надано достатньо доказів та доведено, що діями відповідача порушується його право на користування земельною ділянкою, а тому просить суд задоволити позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією заїздом) до будинку по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання демонтувати самовільно встановлений на прибудинковій території паркан, винесши його за межі прибудинкової території(а.с.т.1 а.с.135,136).

23.05.2019 року ухвалою Івано-Франківського міського суду залучено до участі в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією (заїздом) до будинку АДРЕСА_1 шляхом зобовязання демонтувати самовільно встановлений на прибудинковій території паркан, винесши його за межі прибудинкової території в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Івано-Франківську міську раду (м.Івано-Франківськ, вул.Грушевського, 21)(т.1 а.с.145).

07.10.2020 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача департамент правової політики Івано-Франківської міської ради надав пояснення відповідно до яких повідомив, що земельний спір на АДРЕСА_3 та 12 між мешканцями будинковолодінь АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 двічі розглядався на засіданні узгоджувальної комісії виконавчого комітету міської по розгляду земельних спорів. Згідно п.4 протоколу № 168 від 16.09.2016 року комісією повторно рекомендовано обом сторонам дотримуватись норм добросусідства та дійти взаємної згоди та погодити між собою суміжну межу земельних ділянок на АДРЕСА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_1 . В разі продовження вказаного земельного спору, вирішувати дане питання в судовому порядку. Крім того, п. 23.1 рішення сесії міської ради від 30.08.2017р. №249-15 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки» громадянам ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 на АДРЕСА_3 площею 0,0576 га (частина земельної ділянки знаходиться в межах червоних ліній); кадастровий номер земельної ділянки: :06:001:0232 відмовлено в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (в натурі) на місцевості та передачі її у спільну сумісну власність, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивач покликається на те, що вказану спірну огорожу було зведено відповідачем із порушенням вимог законодавства, будівельних норм та стандартів, та з порушенням прав позивача як сусіднього землекористувача (унеможливлення використання земельної ділянки для заїзду до свого будинковолодіння). Ні позивач, ні відповідач не є власниками прибудинкової території на АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , власником земельних ділянок є територіальна громада міста в особі Івано-Франківської міської ради. Відповідно до схематичного плану, наданого ОБТІ вбачається, що між двома будинковолодіннями на АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 передбачено заїзд, ширина якого 3,50 м. Розмір земельної ділянки, яка закріплена за будинковолодінням по АДРЕСА_1 становить 823,77 м.кв., а за будинковолодінням № 10-10А- 1042,12 м. кв. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування із приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. При цьому зазначають, що сторони не позбавлені права на приватизацію земельних ділянок, що перебувають у їх фактичному користуванні в порядку визначеному чинним законодавством. При розгляді даної справи покладаються на розсуд суду та просять суд прийняти рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні(а.с.т.2 а.с.3,4).

Позивачка в судове засідання не зявилася, 22.02.2017 року надала пояснення, підтримала уточнені позовні вимоги, просила позов задоволити.

Представник відповідача, відповідач в судове засідання не зявилися, 22.02.2017 року надали пояснення у справі, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. 01.03.2021 року подали заяву, якою просили розглянути справу без їхньої участі(т.2 а.с. 32-34 ).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача виконавчий комітет Івано-Франківської ради в судове засідання не зявився 12.11.2020 року подав заяву про розгляд справи без його участі за наявними матеріалами справи(т.2 а.с.9).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Івано-Франківської міської ради в судове засідання не зявився 12.11.2020 року подав заяву про розгляд справи без його участі за наявними матеріалами справи(т.2 а.с. 11).

Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 27.07.1999 року виданого Госпрозрахунковою групою по приватизації державного житлового фонду встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_6 дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_10 та членам його сім`ї ОСОБА_11 дружині, ОСОБА_12 - доньці, ОСОБА_13 - доньці(т.1 а.с.5).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, встановлено , що 25.05.2011 року зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу змінено прізвище на ОСОБА_1 (т.1 а.с.8,9).

Відповідно до копії договору дарування від 13.10.2006 року ОСОБА_2 на був у власність 26/50 частин домоволодіння АДРЕСА_7 (т.1 а.с.34).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно положень статей 319, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Проте, як вбачається з поданих відповідачем доказів, крім відповідача ОСОБА_2 співвласниками будинку АДРЕСА_3 є також інші співвласники.

Так, згідно договору дарування частини домоволодіння від 11.03.2008 року ОСОБА_6 набув у власність 10/50 частин домоволодіння АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.35,36).

Згідно договору міни від 20.04.1968 року ОСОБА_4 набула у власність 14/50 частину будинку з примикаючими до цієї частини будинку господарськими приміщеннями, що знаходяться у АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 37)

Відповідно до договору дарування від 06.02.1991 року ОСОБА_8 набув у власність 4/50 частин житлового цегляного будинку, який знаходиться в АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 38).

Та відповідно до договору дарування від 06.02.1991 року ОСОБА_5 набув у власність 5/50 частин житлового будинку, без господарських будівель і споруд, який знаходиться в АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 39).

З довідки №10455 від 08.08.2012 року виданої ОКП ОБТІ, встановлено, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 5/50 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 на підставі договору міни від 03.06.1991 року(т.1 а.с.40).

У відповідності до вимог частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно витягу з рішення Івано-Франківської міської ради 6 сесія сьомого демократичного скликання від 08.07.2016 року №219-6 п. 1 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд громадянам, згідно додатку 1(№20) ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 (т.1 а.с.41-52).

Відповідно до витягу з протоколу №167 від 02.09.2016 року засідання узгоджувальної комісії виконавчого комітету міської ради по розгляду земельних спорів рекомендували обом сторонам дотримуватись норм добросусідства, дійти до взаємної згоди та погодити між собою суміжну межу земельних ділянок на АДРЕСА_8 (т.1 а.с.55).

Як вбачається з наданих позивачкою листів з Департаменту містобудування, архітектури та культурної спадщини від 16.09.2016 року, 22.09.2016 року, що стосується протипожежних вимог, відповідно до примітки таблиці 7.1 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» до житлових будинків заввишки 9 поверхів і більше та до громадських будинків і гаражів заввишки 5 поверхів і більше слід передбачати проїзди завширшки не менше 3,5 м або смуги завширшки 6 м, що придатні для проїзду пожежних машин з двох поздовжніх сторін багатосекційних житлових будинків та громадських будинків і гаражів і з усіх сторін односекційних житлових будинків. До житлових, громадських будинків, гаражів меншої поверховості допускається влаштування прлоїздів з однієї поздовжньої сторони(т.1 а.с. 71,72).

Листом виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 11.05.2017 року за зверненням позивачки, Муніципальною інспекцією з благоустрою здійснено обстеження відповідної території та встановленог, що між суміжними земельними ділянками житлових будинків за адресою АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 встановлено огородження, яке розмежовує зазначені земельні ділянки. Та роз`яснено, що демонтаж огорож встановлених між суміжними земельними ділянками окремих власників(землекористувачів) відбувається в судовому порядку(т.1 а.с. 70).

Листом Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою від 22.03.2018 року роз`яснено позивачці, що Муніципальна інспекція з благоустрою не є уповноваженим органом щодо контролю та нагляду за дотриманням протипожежних норм під час планування та забудови прибудинкових територій, а зазначені функції покладено на інші органи(т.1 а.с.105).

Листом Департаменту комунальних ресурсів від 18.04.2018 року повідомлено позивачку, що мешканці будинку АДРЕСА_3 повторно подали через ЦНАП звернення разом із технічною документацією щодо затвердження її та передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки на АДРЕСА_3 , площею 0,0511 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(т.1 а.с.106). Та листом Департаменту комунальних ресурсів від 03.05.2018 року повідомлено позивачку, що згідно рішення 19 сесії Івано-Франківської міської ради від 02.05.2018 року мешканцям будинку АДРЕСА_3 відмовлено у затвердженні та передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки на АДРЕСА_3 (т.1 а.с.107).

Стаття 369ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а)подружжя; б)членів фермерського господарства, якщо іншене передбачено угодою міжними; в)співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Відповідно до змісту ст.91 ЗК України власники земельних ділянок, крім інших обов`язків, зобов`язані: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Стаття 103 ЗК України передбачає, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Частиною 1 статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Згідно вимогст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 та ч. 2ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, а власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Позивачка стверджує, що саме, відповідачем ОСОБА_2 було порушено право позивачки ОСОБА_1 користування земельною ділянкою, а саме встановивши паркан на прибудинковій території будинку позивачки, чим унеможливив заїзд на ній транспортних засобів до квартири позивачки та її сусідів, а тому просить усунути перешкоди у користуванні прибудинковою територією (заїздом) до АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 демонтувати самовільно встановлений на прибудинковій території паркан по АДРЕСА_1 .

Проте, позивачкою на підтвердження факту щодо самовільного встановлення паркану відповідачем ОСОБА_2 на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 не доведено як і не доведено, що заїзд на територію будинку АДРЕСА_1 не відповідає вимогам ДСТУ, а саме 3,5 м як зазначено на генеральній схемі. Жодних висновків експертних дослідженнь щодо порушення меж між суміжними земельними ділянками позивачкою суду не представлено.

Натомість, згідно пояснень мешканців співвласників( ОСОБА_5 , ОСОБА_14 )будинку АДРЕСА_9 ОСОБА_15 по АДРЕСА_1 від 01.03.2021 року встановлено, що дана земельна ділянка є прибудинковою територією будинків АДРЕСА_10 та АДРЕСА_3 , завжди огороджена єдиною огорожею. Межові знаки, бетонні стовпи, огорожа не демонтовувались, конфігурація прибудинкової земельної ділянки ніколи не змінювалась. Відповідач ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_3 з народження з 1965 року, користується присадибною ділянкою та здійснює догляд на рівні з усіма користувачами та жителями будинків АДРЕСА_3 та АДРЕСА_10 . Ні ОСОБА_2 , ні жильці будинків АДРЕСА_3 та № НОМЕР_2 не змінювали межу-огорожу між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 . Наявна огорожа з наявними стовпами не чинить перешкоди до проїзду позивачки, ОСОБА_16 має безперешкодний заїзд до свого будинку АДРЕСА_11 паркують свої автомобілі у даному заїзді.(т.2 а.с. ).

Встановлено, що паркан, який розмежовує суміжні земельні ділянки встановлений ще у 1899 році та мешканцями будинку АДРЕСА_3 та АДРЕСА_10 періодично відновлювався на місці існуючого старого паркану без зміни його розташування. Факт існування паркану підтверджується також фотоматеріалами наданими відповідачем за 1970 роки. Твердження позивачки, що ОСОБА_2 самовільно встановив на прибудинковій території паркан по АДРЕСА_1 нічим не підтверджено та спростовується поясненнями свідків, які зазначили, що співласники будинків АДРЕСА_3 та АДРЕСА_10 користується присадибною ділянкою та здійснює догляд на рівні з усіма(т.1 а.с.54).

На підтвердження пояснень відповідача та мешканців будинку АДРЕСА_3 та АДРЕСА_10 свідчить довідка видана КВП «Архітектурно-планувальним бюро-ІФ» від 26.08.16 року начальником відділу землевпорядкування адресованої голові узгоджувальної комісії ВК міської ради по розгляду земельних спорів, відповідно до якої встановлено, що межі земельної ділянки ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 по АДРЕСА_3 не накладаються координатно на суміжні землекористування(т.1 а.с.209).

Крім того листом Івано-Франківського ОБТІ від 13.03.2020 року, яким надано копію генерального плану (схеми) присадибної ділянки по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 станом на 1954 рік, встановлено, що між суміжними земельними ділянками існує розмежування та ширина заїзду до будинку АДРЕСА_12 (а.с.225,226).

Таким чином, огорожа встановлена по межі земельних ділянок між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , відповідає нормативним вимогам, порушень правил благоустрою м. Івано-Франківську не виявлено, іншої огорожі, яка б розділяла суміжні земельні ділянки та створювала будь-які незручності у користуванні не існує. Будь-яких інших доказів щодо здійснення позивачці перешкод у користуванні земельною ділянкою, а саме заїздом на ній транспортних засобів позивачем суду не представлено.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні прибудинковою територією (заїздом) до буд. АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно встановленого на прибудинковій території паркану по АДРЕСА_1 є необґрунтованою, не доведеною та безпідставною, а тому у задоволенні позовної вимоги слід відмовити в повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Інші доводи учасників справи, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, виходячи з усіх заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та не підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4,12,13,77, 81,82,89, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківська міська рада про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією (заїздом) до будинку АДРЕСА_1 шляхом зобовязання демонтувати самовільно встановлений на прибудинковій території паркан, винесши його за межі прибудинкової території - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 04.03.2021 року.

Суддя Пастернак І.А.