ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4085/21
провадження № 6/753/320/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючої судді Шаповалової К.В.,

за участю секретаря судових засідань Москаленко А.П.

старшого державного виконавця Дем`янової Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Київ, вул. Кошиця, 5а подання старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Дем`янової Л.О. про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшло подання старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Дем`янової Л.О. про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 лютого 2021 року подання було передано судді Шаповаловій К.В.

Подання обґрунтоване тим, що на примусовому виконанні у Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) перебувають наступні виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 :

Виконавче провадження № 33671242 з виконання виконавчого листа № 2-451/12 від 12 липня 2012 року, який видано Дарницьким районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 33% від місячного доходу, щомісячно, починаючи з травня 2009 року і до повноліття дитини.

В межах зазначеного виконавчого провадження 18 березня 2019 року старшим державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві Сніжинським Т.Є. було винесено постанову, про накладення штрафу на боржника в сумі 111 619,65 грн., оскільки станом на 1 березня 2019 року заборгованість зі сплати аліментів боржника перед стягувачем складала 223 239,31 грн.

Виконавче провадження № 63188128 з виконання виконавчого листа № 753/16120/19 від 9 вересня 2020 року, який видано Дарницьким районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , 147 419,14 грн., неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Виконавче провадження № 64196362, про стягнення штрафу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у зв`язку з заборгованістю по аліментам, що складає 111 619,65 грн., на підставі постанови № ВП№ 33671242 від 18 березня 2019 року.

19 січня 2021 року у межах ВП №33671242 винесено постанову, про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, якою об`єднано виконавчі провадження № 33671242 (стягнення аліментів) та № 64196362 (стягнення штрафу), у зведене виконавче провадження № 64197485.

До зведеного виконавчого провадження № 64197485 приєднано виконавче провадження № 63188128 (стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів).

В ході здійснення виконавчих проваджень для отримання інформації, щодо джерел доходу боржника, державним виконавцем неодноразово направлялись відповідні запити до Державної фіскальної служби України та Пенсійного фонду України.

Згідно повідомлень Державної фіскальної служби України та Пенсійного фонду України за боржником наявні два рахунки, а саме: рахунок № НОМЕР_1 в Київське ГРУ АТ КБ "Приват Банк" та рахунок № НОМЕР_2 в АТ "Пумб".

Державним виконавцем 18 березня 2019 року прийнято постанову про арешт коштів боржника.

Державним виконавцем отримано відповідь від АТ КБ "Приват Банк" від 7 листопада 2019 року № 20.1.0.0/7-191106/6402, якою повідомлено, що на рахунку боржника недостатньо коштів для виконання постанови державного виконавця.

З рахунку боржника в АТ "Пумб" списано кошти на користь стягувача, в сумі 1961,19 грн.

Згідно інформаційної довідки від 16 грудня 2020 року за № 237373841 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за боржником зареєстровано 5/8 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Неодноразовими виходами державного виконавця за участю представника стягувача та самого стягувача за адресою: АДРЕСА_1 , доступу до приміщення надано не було, боржник не відчиняє двері, про що складено відповідні акти від 23 грудня 2019 року, 26 січня 2020 року та 16 листопада 2020 року.

При здійснені чергового виходу за вищевказаною адресою, 16 грудня 2020 року о 19 годині 05 хвилин боржник не з`явився, але в квартирі перебував наймач житла ОСОБА_7 , який надав договір оренди № 1/1 від 20 квітня 2020 року Наймач житла повідомив, що ОСОБА_1 здає йому в оренду свою квартиру та приходить один раз на місяць для отримання коштів за оренду і отримання квитанцій за комунальні послуги.

Після виходу старшого державного виконавця до житла боржника, боржником сплачено 104000 грн 29 грудня 2020 року та 43419,14 грн 13 січня 2021 року.

Зазначені вище обставини, на думку державного виконавця, свідчать, не тільки про невиконання боржником рішень Дарницького районного суду міста Києва та постанов державного виконавця, однак й про вжиття останнім заходів, спрямованих на ускладнення та затягування процесу примусового виконання та приховування боржником отриманих доходів, в тому числі і від оренди нерухомого майна, а тому наявні всі підстави для примусового проникнення до житла боржника, з метою опису та арешту майна.

Згідно із частиною другою статті 439 ЦПК України суд розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до суду, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця.

У судовому засіданні 26 лютого 2021 року старший державний виконавець Дем`янова Л.О. підтримала подання та просила його задовольнити.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши думку старшого державного виконавця, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Положеннями статті 1 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 13 частини третьої ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Згідно із частиною першою та пунктом 4 частини третьої статті 18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Таким чином законодавцем з метою унеможливлення порушення прав боржника фактично запроваджено судовий контроль за діями виконавців, які полягають у наданні дозволу на таке проникнення саме за ухвалою суду.

Разом з тим, суд наголошує, що відповідно до статті 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Подібні положення містить стаття 311 Цивільного кодексу України, за змістом якої житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із рятуванням життя людей та майна або з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, законом може бути встановлено інший порядок проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в них огляду та обшуку.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага (абз. 5 п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 31 травня 2011 № 4-рп/2011).

Виходячи з наведеного, державний виконавець при виконанні виконавчих документів, виданих іншими органами (посадовими особами) щодо стягнення боргу або звернення стягнення, зобов`язаний керуватися нормами ЗУ «Про виконавче провадження», зокрема, звертати стягнення на майно боржника, в тому числі проводити опис й арешт майна боржника, а у разі неможливості потрапити у жиле приміщення боржника ставити перед судом питання про постановлення вмотивованого судового рішення про примусове проникнення до житла боржника.

Аналіз положень ЗУ «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Оскільки законом передбачено, що рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване, то це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів.

Надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника можливе лише за наявності відповідних обґрунтованих підстав та беззаперечних доказів на їх підтвердження.

Суд враховує, що як вбачається з положень статті 48 ЗУ «Про виконавче провадження» та статті 439 ЦПК України, умовами примусового проникнення до житла боржника для арешту майна, яке там знаходиться, є неможливість виконання рішення в інший спосіб, зокрема за рахунок звернення стягнення на кошти боржника та інше його майно.

Як зазначалось у поданні та підтверджено державним виконавцем у судовому засіданні 29 грудня 2020 року та 13 січня 2021 року боржником ОСОБА_1 сплачено на користь стягувача за виконавчими листами борг у розмірі 147419,14 грн.

У судовому засіданні державний виконавець підтвердив, що ОСОБА_1 був повністю сплачений борг зі сплати аліментів і виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа про стягнення аліментів було завершено (копію відповідної постанови державним виконавцем суду не надано).

При цьому державний виконавець вказав, що на цей час залишились не завершені виконавчі провадження, що були відкриті стосовно боржника зі сплати ним штрафу у розмірі 111619,65 грн. та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 147419,14 грн.

Як вбачається із матеріалів справи постанова про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 147419,14 грн прийнята головним державним виконавцем Ушенко Ю.П. 8 жовтня 2020 року.

19 січня 2021 року постановою старшого державного виконавця Дем`яновою Л.О. відкрито виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 111619,65 грн. у зв`язку із заборгованістю зі сплати аліментів.

Матеріали, що були долучені державним виконавцем до подання не містять доказів поінформованості боржника ОСОБА_1 про наявність вказаних постанов про відкриття виконавчих проваджень.

Старшим державним виконавцем долучені до подання листи як доказ надсилання боржнику та стягувачу постанов про відкриття виконавчих проваджень від 8 жовтня 2020 року та від 19 січня 2021 року, проте з таких листів не зрозуміло чи дійсно надсилалась сама постанова про відкриття провадження, оскільки додаток до листа відсутній. Крім того, матеріали справи не містять доказів фактичного надсилання (квитанція, зворотне повідомлення тощо) та доказів отримання вказаних постанов боржником. Не були такі докази надані старшим державним виконавцем і в судовому засіданні 26 лютого 2021 року.

Старшим державним виконавцем до матеріалів справи надано копію заяви ОСОБА_1 від 24 грудня 2020 року, в якій зазначено, що боржник з`явився за викликом до державного виконавця, отримав розрахунок заборгованості від 8 січня 2020 року та зобов`язався у найкоротший термін сплатити заборгованість за аліментами в розмірі 147419,14 грн. та пеню по аліментам у розмірі 147419,14 грн.

Як зазначалось, 13 січня 2021 року боржником сплачено заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 147419,14 грн.

Матеріали подання не містять доказів того, що після 13 січня 2021 року державним виконавцем надсилались будь-які повідомлення боржнику про необхідність з`явитись до державного виконавця за викликом, а також повідомлення про заплановане проведення виконавчих дій, зокрема за адресою: АДРЕСА_1 , вимоги державного виконавця про необхідність боржнику у певний день, час бути за адресою місця реєстрації для надання можливості державному виконавцю увійти у квартиру, 5/8 якої належить боржнику на праві власності, для опису та арешту майна.

Доказів такого не було надано старшим державним виконавцем і у судовому засіданні 26 лютого 2021 року.

Отже, державним виконавцем не було надано достатніх, обґрунтованих та належних доказів того, що ОСОБА_1 злісно ухиляється від сплати пені та штрафу за заборгованість по аліментам, станом на день звернення із цим поданням до суду, а також вчиняє дії на ускладнення та затягування процесу примусового виконання рішень.

Стосовно невиконання боржником попередніх вимог державного виконавця про вчинення виконавчих дій 26 січня 2020 року, 16 листопада 2020 року та 23 грудня 2020 року необхідно зазначити таке.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів надсилання боржнику ОСОБА_1 вимоги державного виконавця (відсутня і сама вимога) про необхідність боржника бути присутнім 26 січня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із даних офіційного сайту «Укрпошта» відстеження трекінг-відправлення № 728, за яким боржнику надсилалась вимога державного виконавця про проведення виконавчих дій, ОСОБА_1 отримана 26 листопада 2020 року, в той час як виконавча дія проводилась державним виконавцем 16 листопада 2020 року, про що складено відповідний акт.

Відповідно до даних офіційного сайту «Укрпошта» відстеження трекінг-відправлення № 010 та № 001, за якими боржнику за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_2 та на адресу АДРЕСА_3 надсилалась вимога державного виконавця про проведення виконавчих дій, ОСОБА_1 отримана 28 грудня та 29 грудня 2020 року відповідно, в той час як виконавча дія проводилась державним виконавцем 23 грудня 2020 року, про що складено відповідний акт.

Також державний виконавець повідомив суду, що ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_3 , частина вказаної квартири (5/8) належить йому на праві власності. Фактично у квартирі проживає інша людина (квартирант), на підтвердження чого до справи долучено копію договору оренди від 20 квітня 2020 року, укладений строком на 1 рік.

Отже з наданих суду матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що боржник знав про вчинення державним виконавцем відповідних дій та заходів, спрямованих на виконання судового рішення.

Державним виконавцем в обґрунтування доцільності проникнення до квартири, не надано доказів, що ним вжито повний обсяг заходів, визначених законодавством про виконавче провадження щодо примусового виконання судового рішення, не використані всі права надані виконавцям, спрямовані на своєчасне та повне вчинення виконавчих дій, як то встановлення не лише належності на праві власності частини вказаної квартири боржнику, а і реєстрацію боржника у вказаній квартирі, його фактичне проживання за вказаною адресою.

Крім того, державним виконавцем не долучено до матеріалів справи доказів того, кому належить інша частина квартири (3/8). Посилання державного виконавця на рішення апеляційного суду міста Києва від 6 жовтня 2011 року, відповідно до якого за стягувачем ОСОБА_2 визнано право власності на 3/8 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 , не є належним доказом, адже за 10 років ОСОБА_2 могла відчужити належну їй частку квартири іншій особі.

Враховуючи те, що квартира, до якої державний виконавець просить надати дозвіл на примусове проникнення, належить лише в 5/8 частині боржнику ОСОБА_1 , то виконавцем не вирішене питання щодо залучення осіб, які є власниками інших частин квартири, не взято до уваги їх інтереси щодо захисту їх права власності, оскільки у поданні про примусове входження до житла не надано належного підтвердження про інформування інших власників, яким належить на праві приватної власності житло, до якого застосовується примусове входження.

Зазначення доказів, що підтверджують інформування особи, якій належить право власності на житло, до якого ставиться питання про примусове проникнення, є обов`язковим, оскільки вирішення такого питання може порушити законні права та інтереси інших особи, яка не беруть участь у виконанні рішення суду, на підставі якого внесено подання.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що боржник перешкоджав вільному доступу державного виконавця до житла, а додані до подання акти виконавця, на думку суду, не можуть вважатися таким доказом, оскільки, в них зазначено, що «за повідомленням консьєржа боржник дуже рідко буває за вказаною адресою», за повідомленням сусідки «боржник не проживає у квартирі, в ній живуть інші люди, ймовірно квартиранти», що не може свідчити про перешкоджання саме боржником у вільному доступі до свого житла державному виконавцю.

Суд зауважує, що у поданні метою примусового проникнення до житла боржника визначено: «Опис та арешт нерухомого майна боржника, з метою проведення подальшої його реалізації».

При цьому в матеріалах справи наявний акт опису і арешту майна № 504/7 від 24 лютого 2015 року, відповідно до якого описано та накладено арешт на майно за переліком, вказаним у цьому акті.

Опис та арешт майна відбувався у присутності боржника ОСОБА_1 , який вказаний акт не підписав, проте написав пояснення від 11 березня 2015 року, в яких зазначив, що з актом опису та арешту майна від 24 лютого 2015 року ознайомлений і зобов`язується зберігати майно в квартирі до рішення суду.

Старший державний виконавець у судовому засіданні 26 лютого 2021 року не зміг пояснити мету необхідності примусового проникнення до житла боржника за адресою: АДРЕСА_3 , зважаючи на наявність вказаного акту опису та арешту майна від 24 лютого 2015 року. Доводи виконавця, що примусове проникнення до житла необхідне для перевірки збереженості майна боржника, не можуть бути належною та достатньою причиною для задоволення такого подання.

Крім того, відповідно до відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта на 5/8 частин квартири за адресою: АДРЕСА_3 накладений арешт, обтяжувач: Дарницький РВДВС у місті Києві.

Отже подання державного виконавця не містить доказів як того, що боржник отримав повідомлення про намір виконавця вчинити виконавчі дії з опису його майна, так і того, що боржник чинив цьому перешкоди, не надавав доступу до житла у відведений для час для вчинення виконавчих дій, та перешкоджає проведенню виконавчих дій.

При розгляді подання держвиконавця суд також бере до уваги правову позицію, викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 березня 2020 у справі № 757/41727/19-ц, зокрема: «Юридично важливою обставиною при розгляді подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій».

Так, у відповідності до статей 76, 80 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи боржника є крайньою мірою з усіх заходів, що можуть бути застосовані для примусового виконання рішення суду, у разі, якщо виконавцем були виконані усі інші можливі спроби виконати рішення суду у відповідності до норм діючого законодавства без примусового проникнення до житла чи іншого володіння особи. Подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи можливе за умови відмови боржника від добровільного допуску державного виконавця.

Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу державного виконавця до цього житла чи іншого володіння особи та ухилення його від виконання судового рішення.

Також суд звертає увагу, що державним виконавцем не надано суду доказів, які б свідчили про факт не виконання боржником судового рішення, а лише вбачається, що державний виконавець передчасно звернувся до суду з вказаним поданням, оскільки належного обґрунтування необхідності надання такого дозволу суду не надано та не доведено.

Отже, на підставі викладеного суд вважає, що в задоволенні подання слід відмовити, в зв`язку з недоведеністю та передчасністю.

Керуючись ст.ст. 259-261, 353-355, 439 ЦПК України, ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження», суд

У Х В А Л И В:

у задоволенні подання старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Дем`янової Л.О. про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: К.В. Шаповалова