ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/277/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/1205/20 Сакун Д. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року :

м.Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 24 листопада 2020 року, у складі судді Сакун Д.І., -

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказуючи, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписав заяву № б/н від 08.01.2014, згідно якої відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування або обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картрахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 5000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування або обслуговування картрахунку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. Відповідно до п. 2.1.1.2.3. Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору. 21.05.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінило назву на АТ КБ «Приватбанк».

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, банк просив стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 31.08.2020 становить - 13579,10 грн., та складається з: 5460, 33 грн. - заборгованість за тілом кредиту, з них 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 5460, 33 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1908, 24 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 6210, 53 грн. - нарахована пеня, а також судові витрати у розмірі 2102 грн.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 24 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд своє рішення мотивував тим, що позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачем отримано кредит, з наданого банком розрахунку відсутня заборгованість за поточним тілом кредиту та за нарахованими відсотками. Крім того, відсутні підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, а також домовленості сторін у анкеті-заяві про сплату відсотків за користування кредитом та неустойку.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що безпідставним є фактичне звільнення боржника від сплати заборгованості судовим рішенням, з урахуванням того, що відповідачем заборгованість не оспорювалась та не заявлялись вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Відповідачем не надавались докази на спростування доводів позивача. Дії відповідача з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання ним заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи.

Скаржник звертає увагу, що активація відповідачем картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення між сторонами кредитного договору. Крім того, відповідач звертався до банку з метою перевипуску карти.

Скаржник наполягає на тому, що розрахунок заборгованості відповідачем не оскаржувався, доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту ним не надано, а тому з нього підлягає стягненню на користь банку заборгованість зі сплати тіла кредиту, в т.ч. простроченого, у повному обсязі.

Звертає увагу, що безпідставним є твердження суду про необхідність підпису відповідача під Умовами та правилами надання банківських послуг, оскільки підписаний між відповідачем та позивачем договір є договором приєднання, а тому жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає.

Також, суд не звернув уваги на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019, в якій зверталась увагу на повернення фактично отриманих кредитних коштів. Однак, судом не встановлено суми заборгованості та відмовлено у стягненні фактично отриманої суми кредитних коштів.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 28 січня 2021 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 08.01.2014 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.13).

У своєму позові Банк стверджував про те, що підписана відповідачем заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає договір надання банківських послуг, за яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок, який збільшувався до 5 тис. грн.

Через невиконання відповідачем договірних зобов`язань у нього утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку позивача станом на 31.08.2020 становить 13 579 грн. 10 коп. і складається з наступного:

- заборгованість за тілом кредиту 5460 грн. 33 коп. в т.ч.:

- 0 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту;

- 5460 грн. 33 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 0 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками;

- 0 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

- 1908 грн. 24 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625;

- 6210 грн. 53 коп. - нарахована пеня;

- 0 грн. - комісія.

У відповідності із анкетою-заявою ОСОБА_1 ознайомився із договором надання банківських послуг до його укладення і погодився з його умовами.

Водночас, в графі анкети-заяви «Ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку, виявляю бажання оформити на своє ім`я» відсутня позначка, яку саме картку виявив бажання оформити відповідач.

Також в обґрунтування доводів щодо укладення договору АТ КБ «Приватбанк» надав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: архів умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті http://privatbank.ua/terms. Наданий банком витяг з Умов та правил не підписаний відповідачем.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві про одержання кредиту від 08.01.2014, підписаній сторонами, відсутні умови договору про визначення розміру та порядку сплати процентів за користування кредитом, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, стягнути заборгованість за тілом кредиту, зокрема, за простроченим тілом кредиту, за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України та пеню.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08.01.2014 року та виписки по рахунку, посилався на Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, Витяг з «Тарифів», Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», що розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» та Витяг з «Тарифів» узгоджені з відповідачем при підписанні анкети-заяви від 08.01.2014 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та пені, а також розмір і порядок їх нарахування.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою- споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що також зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Апеляційний суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов, отже стверджувати, що з 2014 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2020 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а також розміру та порядку нарахування відсотків, наданий банком Витяг з Умов сам по собі не може розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що анкета-заява від 08.01.2014 не містить достатніх відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору на умовах, що заявлені позивачем. Незазначеною є і схема погашення кредиту, нарахування відсотків та міри відповідальності за порушення зобов`язань.

До позовної заяви не додані документи, які підтверджують, що на момент підписання анкети-заяви, відповідач був ознайомлений саме з заявленими позивачем умовами кредитування з використанням кредитки. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач не підписував надані позивачем Витяг з «Тарифів» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/, то такі докази є неналежними і не беруться до уваги судом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, розмір та порядок нарахування комісії, пені та штрафів, надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З огляду на це, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України.

Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції, під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України та пені за порушення строків платежів за договором. В цій частині суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні даних позовних вимог з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Доводи скаржника про те, що надання безпроцентних кредитів забороняється, отже суд мав стягнути проценти на підставі ст. 625 ЦК України слід оцінити критично, адже вказана норма матеріального права передбачає відповідальність у виді сплати 3% за порушення грошового зобов`язання, а в цій справі банк не довів погоджені сторонами умови для нарахування платежів, прострочення зі сторони позичальника щодо яких слугувало б підставою для здійснення нарахувань згідно ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів вважає помилковими доводи скаржника про те, що користування кредитним коштами, часткова сплата позичальником заборгованості є підтвердженням погодження його з умовами кредитування, оскільки фактичне використання кредитної картки позичальником свідчить про визнання ним наявності між сторонами справи відповідних кредитних правовідносин, однак це не дає суду можливість задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості за пенею, відсотками та штрафами, оскільки відсутні погоджені сторонами умови для нарахування таких платежів.

Також колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 08.01.2014 у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту.

Водночас, колегія суддів вважає помилковими висновки суду про безпідставність позовних вимог в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, тобто фактично отриманих у користування кредитних коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.01.2014 між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір у формі анкети-заяви, за яким банк відкрив позичальнику кредитний рахунок та надав кредитну картку з встановленням кредитного ліміту, який збільшувався, згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, до 5000 грн. (а.с. 11).

З виписки по рахунку (а.с. 49-53) та розрахунку заборгованості за договором (а.с. 6-10) вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитним коштами, частково погашав заборгованість по кредиту, що свідчить про наявність кредитних договірних відносин з банком.

Доказів на спростування розрахунку заборгованості або визнання договору недійсним (нікчемним) відповідачем суду не надано.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А тому позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, в т.ч. простроченого тіла кредиту в сумі 5460 грн. 33 коп., тобто фактично отриманої суми кредитних коштів, які добровільно не повернуті позичальником, підлягають до задоволення.

Вимоги банку про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, а саме, розрахунку нарахування інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів оцінює критично, оскільки позивач не надав даний доказ до суду першої інстанції для дослідження та підстав, які б перешкоджали це зробити колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 376 ЦПК україни підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів доходить висновку, що рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 24 листопада 2020 року підлягає до скасування в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості по тілу кредиту та ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення даних позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, скасовано рішення суду першої інстанції в частині та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог банку, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів змінює і розподіл судових витрат, які понесені банком за подання апеляційної скарги та за подання позовної заяви пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 24 листопада 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 5460 грн. 33 коп. (п`ять тисяч чотириста шістдесят гривень 33 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 2102 грн. (дві тисячі сто дві гривні), з яких: 840 грн. 80 коп. за подання позовної заяви та 1261 грн. 20 коп. за подання апеляційної скарги.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст.389 ЦПК України.

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова