ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4188/21 Справа № 203/3131/19 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Демченко Е.Л., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Дніпровської міської ради до Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору найму

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі у справі), який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

30 серпня 2019 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору найму. Просила суд визнати недійсним договір найму від 20 вересня 2018 року, укладений між КП «Жилсервіс-2» та ОСОБА_1 (том 1 а.с.2-6).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року у задоволенні позову Дніпровської міської ради відмовлено (том 1 а.с.65-69).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року - без змін (том 1 а.с.104-110).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки - ОСОБА_3 , зазначав, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року порушені їх права та інтереси (том 1 а.с.115-118).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року відмовлено (том 1 а.с.139-140).

Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без задоволення. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року залишено без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки - ОСОБА_3 - задоволено. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року скасовано, а справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження (том 2 а.с.181-188).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, з урахуванням висновків Верховного суду викладених в постанові від 05 березня 2020 року, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності.

З огляду на довідку КП «Жилсервіс-2» від 04 липня 2018 року обмінний ордер на зазначену вище квартиру на підприємстві не зберігся.

Згідно з розпорядження ЖЕО виконкому Кіровської районної ради народних депутатів від 24 вересня 1986 року № 219ж, відповідно до рішення виконкому Кіровської районної ради народних депутатів від 22 травня 1981 року № 621 та у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача - ОСОБА_4 , що був батьком ОСОБА_1 , за заявою останньої особовий рахунок квартири було переоформлено на ім`я ОСОБА_1 , зі складом сім`ї: ОСОБА_1 - основний квартиронаймач, ОСОБА_5 - син.

З грудня 2015 року ОСОБА_1 фактично проживала у квартирі АДРЕСА_1 , як член сім`ї наймача, та сплачувала комунальні послуги за квартиру у період з 2016 по 2019 роки.

15 травня 2018 року ОСОБА_1 знялась з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 та 13 червня 2018 року разом із сином звернулась до департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з приводу її реєстрації в квартирі. Однак, у неї відмовились приймати документи, посилаючись на необхідність наявності договору найму житла.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її син помер та одночасно вона звернулась до КП «Жилсервіс-2» з-приводу укладення договору найму квартири, оскільки значилась, як основний квартиронаймач.

20 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та КП «Жилсервіс-2» було укладено договір найму.

24 вересня 2018 року ОСОБА_1 була зареєстрована в спірній квартирі. Однак, в подальшому їй було повідомлено, що її реєстрація в квартирі незаконна та знято з реєстрації.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог виходив із їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів повністю погоджується з обґрунтованими висновками суду 1 інстанції, які ґрунтуються на нормах матеріального та зроблені з дотриманням норм процесуального права.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд 1 інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_1 , постійно проживала у спірній квартирі з грудня 2015 року, вселившись до неї за згоди єдиного на той час наймача - ОСОБА_5 , що був її сином, з яким вони проживали в спірній квартирі до дня смерті останнього, тому відповідно до статті 65 ЖК Української РСР набула право користування спірною квартирою та відповідно до статті 106 ЖК Української РСР мала право на визнання її основний наймачем квартири після померлого сина і мала право на укладення відповідного договору найму.

При цьому аналогічних висновків дійшла колегія суддів у своїй постанові від 04 серпня 2020 року, переглядаючи рішення суду 1 інстанції за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради, з якими погодився Верховний Суд, залишаючи без змін, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 , посилається на те, що вказані рішення впливають на його права та права його малолітньої доньки, оскільки його родина користується спірною квартирою на підставі ордеру від 07 червня 2019 року № , виданого Дніпровською міською радою на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 21 травня 2019 року № 532, тому рішення судів у вказаній справі безпосередньо впливають на права та обов`язки членів його родини.

Колегія суддів вважає, що рішення суду 1 інстанції, яке переглянуто в суді апеляційної та касаційної інстанції, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі не впливають на висновки суду 1 інстанції.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем-житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР визначено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Згідно зі статтею 824 ЦК України на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем.

У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що у ОСОБА_1 відсутній ордер на проживання у квартирі, є необґрунтованими, оскільки судами було встановлено, що вона вселилась до квартири, як член сім`ї наймача, за його згоди, що відповідає статті 65 ЖК Української РСР.

Посилання в апеляційній скарзі, що ОСОБА_1 навмисно погіршила житлові умови з метою заволодіння іншим житлом, колегія суддів відхиляє, як такі, що не підтверджені належними доказами.

Наведені доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Колегія суддів враховує, що апелянт отримав ордер № від 07.06.2019 року, тобто після укладання договору найму від 20.09.2018 року, отже при укладені договору найму, не могли порушувалися інтереси апелянта та його родини.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі у справі), який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: