Дата документу 09.07.2021
Справа № 501/1772/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача ОСОБА_2

треті особи:

1 приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєва Р.К.,

2 ОСОБА_3

предмет та підстави позову: про визнання договору купівлі-продажу недійсним, припинення права власності, зняття з реєстрації осіб, які втратили право користування житлом,

за участю:

представника позивача - адвоката Пасічник О.В.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

1. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 06.06.2018 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (треті особи: приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєва Р.К., ОСОБА_3 ) про визнання договору купівлі-продажу недійсним, припинення права власності, зняття з реєстрації осіб, які втратили право користування житлом, згідно якого просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу кімнати №28, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 21.07.2015, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., зареєстрований в реєстрі за №3291;

- припинити право власності за ОСОБА_2 ;

- зняти з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на кімнату № 28 , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що позивачка є власницею кімнати АДРЕСА_3 , відповідно до укладеного договору дарування від 07.03.2012 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , яка діяла на підставі виданої 12.02.2012 позивачем довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трегубенко О.С., зареєстрованої в реєстрі за №40 від 07.03.2012.

Договір дарування посвідчений 07.03.2012 приватним нотаріусом Іллічівського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., зареєстрованого в реєстрі за №977, зареєстрований 22.03.2012 Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» міста Іллічівська в реєстровій книзі ПР 35 за №219.

Позивач вказує в позові, що 21.07.2015 між ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю від імені позивача, укладено договір купівлі-продажу із ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., зареєстрований в реєстрі за №3291.

Про існування даного договору позивачу стало відомо на початку червня 2019 року від ОСОБА_3 , яка повідомила про те, що грошову суму за продаж кімнати відповідач їй до теперішнього часу не передала.

Позивач стверджує, що в пункті 3 зазначеного договору купівлі-продажу вказано, що продаж зазначеної квартири вчиняється за домовленістю сторін за суму 105 000,00 грн., які представник продавця одержала до підписання цього договору, оскільки сторони встановили, що умови договору щодо сплати ціни договору застосовуються до відносин між ним, які виникли до його укладення та своїми підписами під цим договором нотаріус підтверджує факт повного розрахунку за продану кімнату.

Позивач зазначає, в позові, що представник продавця вказану суму не отримала ані до підписання договору, ані після цього, тобто помилялась щодо правових наслідків договору і це, на думку позивача, є підставою для визнання договору в частині одержання грошової сплати за кімнату недійсним.

На підставі викладеного позивачка звернулась до суду з відповідним позовом.

ОСОБА_1 23.09.2019 надала до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить суд відновити дію нотаріально посвідченого договору дарування від 07.03.2012, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трегубенко О.С., зареєстровано в реєстрі №40 від 07.03.2012 (а.с.62-63).

Третя особа - приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєва Р.К. була належним чином сповіщена про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.75).

Відповідач ОСОБА_2 24.12.2019 надала до суду відзив на позовну заяву, просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що факт повного розрахунку за продану кімнату підтверджується договором купівлі-продажу, засвідченим приватним нотаріусом. Також відповідачка стверджує у відзиві на позов, що позивач пропустив строк звернення до суду з відповідним позовом, який закінчився 21.07.2018 (а.с.85-87).

Представник ОСОБА_1 - адвокат Пасічник О.В. 17.01.2020 надав до суду відповідь на відзив, просить суд задовольнити позов, посилаючись на те, що про існування даного договору їй стало відомо на початку червня 2019 року від ОСОБА_3 коли позивач поцікавилась про стан власності. Позивач не уповноважувала її продавати нерухоме майно, вона не знала, що ОСОБА_3 відчужила її власність без її згоди та без згоди її чоловіка, відповідачка не користується спірною кімнатою (а.с.109-111).

Відповідач ОСОБА_2 03.03.2020 нія позову, посилаючись на те, що спірна кімната перебуває в оренді на підставі договору оренди, укладеного на підставі наданого доручення від 06.06.2016. Також, відповідач посилається на те, що строк позовної давності закінчився 21.07.2018, посилання позивача на те, що вказане майно було відчужене без згоди її чоловіка є безпідставним, оскільки вказана кімната не є спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю позивача (а.с.120-122).

Відповідач ОСОБА_2 23.12.2020 надала до суду заяву про застосування строку позовної давності, в задоволенні позову просить відмовити (а.с.169).

ОСОБА_1 13.05.2021 в судовому засіданні надала письмові пояснення, просить суд задовольнити позов (а.с.206-207).

В судовому засіданні позивач та його представник просили суд задовольнити позов з підстав викладених у позові.

Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на пояснення викладені у відзиві на позов та інших письмових поясненнях.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 06.06.2019 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.25).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 02.07.2019 позовну заяву залишено без руху (а.с.32-33).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 18.07.2019 відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.38-39).

В судовому засіданні 17.09.2019 продовжено підготовче провадження по справі (а.с.50-51).

В судовому засіданні 15.10.2019 закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.66-67).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 10.03.2021 заяву представника ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто позивачу (а.с.191-193).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 10.03.2021 у заяві ОСОБА_1 про проведення судових засідань в режимі відео конференції відмовлено (а.с.194-195).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору дарування від 07.03.2012 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , яка діяла на підставі виданої 12.02.2012 позивачем довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трегубенко О.С., зареєстрованої в реєстрі за №40 від 07.03.2012, ОСОБА_1 була власницею кімнати № 28 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16-17, 19-20).

Договір дарування посвідчений 07.03.2012 приватним нотаріусом Іллічівського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., зареєстрований в реєстрі за №977 (а.с.17).

21.07.2015 між ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.22), укладено договір купівлі-продажу кімнати №28, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., зареєстрований в реєстрі за №3291 (а.с.13-15).

Згідно пункту 3 договору купівлі-продажу вказано, що продаж зазначеної квартири вчиняється за домовленістю сторін за суму 105 000,00 грн., які представник продавця одержала до підписання цього договору, оскільки сторони встановили, що умови договору щодо сплати ціни договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (п.3 ст.631 ЦК України). Своїми підписами під цим договором нотаріус підтверджує факт повного розрахунку за продану кімнату і відсутність претензій будь-якого матеріального і нематеріального характеру (а.с.13).

ОСОБА_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією довідки про склад зареєстрованих (сім`ї) у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с.18).

Відповідно до копії довіреності від 06.06.2016, посвідченої приватним нотаріусом Іллічівського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатись продати за ціну і на умовах за її розсудом кімнатною АДРЕСА_3 , в тому числі бути її представником в підприємствах, установах, організаціях з питань, пов`язаних з вказаним нерухомим майном (а.с.123).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що він орендує спірну кімнату з 2011 року, договір оренди укладав із ОСОБА_3 , всі питання щодо оренди вирішував із нею, передавав ОСОБА_3 кошти за оренду, про нового власника ОСОБА_2 йому нічого не відомо.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона понад 10 років знає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , при укладанні спірного договору вона не була присутня у нотаріуса, до банківської установи сторони по справі не звертались, їй відомо, що гроші за спірне нерухоме майно при укладенні договору не передавались. Свідок повідомила, що їй не відомо чи повідомляла ОСОБА_3 власника майна ОСОБА_1 про укладання договору купівлі-продажу на користь відповідача, тощо.

Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.205).

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується актовим записом про смерть №210 від 10.03.2021 (а.с.232).

Також, судом досліджено копію свідоцтва про одруження, згідно якого підтверджується факт перебування ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_11 з 06.07.2002 (а.с.208).

ІV. Оцінка Суду.

Згідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У відповідності до п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (стороною) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.16, 203, 215 ЦК для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

- пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

- наявність підстав для оспорення правочину;

- встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Судом встановлено, що 13 липня 2015 року між ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу кімнати №28, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., зареєстрований в реєстрі за №3291 (а.с.13-15).

Згідно з поясненнями третьої особи - ОСОБА_3 , наданими в суді, вона не отримувала від ОСОБА_2 кошти за вказану квартиру.

Разом з тим, в п.3 оспорюваного договору зазначено, що продаж вказаної квартири вчиняється за домовленістю сторін за суму 105000,00 грн., які представник Продавця одержала до підписання цього Договору, оскільки сторони встановили, що умови Договору щодо сплати ціни Договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (п.3 ст.631 ЦК України). Своїми підписами під цим Договором, нотаріус підтверджує факт повного розрахунку за продану кімнату і відсутність претензій будь-якого нематеріального характеру.

Згідно вимог ч.1 та 3 статті 1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді.

Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Згідно постанови Правління НБУ від 06 червня 2013 року №210 (у редакції, яка була чинна на час укладення вказаного договору купівлі продажу) було установлено граничну суму розрахунків готівкою: фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000 (ста п`ятдесяти тисяч) гривень. Фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150 000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті).

Всупереч наведеним положення законодавства, розрахунки між сторонами, - ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 безготівковим шляхом не здійснювалися. Крім того, між сторонами не складалося будь-яких інших письмових документів, розписок, тощо на підтвердження розрахунку.

Таких доказів сторони по справі суду не надали.

Навпаки, в п.3 договору зазначили, що гроші в сумі 105000,00 грн. покупець передав представнику продавця до підписання договору, та підписанням цього договору підтвердили факт повного розрахунку за нерухоме майно.

Позивач, звертаючись до суду 06.06.2019 з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу кімнати №28, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 від 21.07.2015, стверджує, що вона не уповноважувала ОСОБА_3 продавати нерухоме майно, вона не знала, що ОСОБА_3 відчужила її власність без її згоди, тощо (а.с.109-111).

Разом з тим, як вбачається з тексту оспорюваного договору купівлі-продажу від 21.07.2015, ОСОБА_3 , діяла на підставі довіреності, посвідченої Прутяновою Л.В., приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу 28.08.2012 за реєстровим №2852 від імені ОСОБА_1 (а.с.13-15).

Таким чином, згідно з довіреністю від 28.08.2012, посвідченої Прутяновою Л.В., приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу за реєстровим №2852 Звягінцева В.П. мала право продати майно ОСОБА_1 за ціну та на умовах за її розсудом. Тобто відчуження майна мало відбуватись за умови отримання коштів. Ціною договору купівлі-продажу визначено грошову суму в розмірі 105000,00 грн.

Отже, ОСОБА_1 , уповноважуючи ОСОБА_3 вказаною довіреністю на розпорядження належним їй спірним нерухомим майном, діяла свідомо та бажала настання таких наслідків. Тому не знаходять свого підтвердження доводи ОСОБА_1 , що вона не уповноважувала ОСОБА_3 продавати спірне нерухоме майно.

Також, не заслуговують на увагу доводи позивача, що ОСОБА_3 відчужила належну їй кімнату без згоди її чоловіка, оскільки вказана кімната не є спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю позивача, що виходить з самого тексту договору дарування від 07.03.2012 (а.с.16-17), тому згода чоловіка на укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу не потребувалась.

Також неспроможними є доводи позивача, що відповідачка не користується спірною кімнатою, спірна кімната перебуває в оренді і т.і., з наступних підстав.

Частиною першою статті 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Також, згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

В судовому засіданні встановлено, що спірна кімната перебуває в оренді на підставі договору, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 06.06.2016, посвідченої приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Слаєвою Р.К. за реєстровим №1701 (а.с.123).

Отже, розпорядження ОСОБА_2 належного їй майна у вигляді здачі її в оренду іншій фізичній особі, не суперечить нормам Конституції та ЦК України.

Щодо пропущення строків позовної давності, про застосування строку якої наполягає відповідач, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Разом з тим, за приписом ч.5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Позивач, звертаючись до суду 06.06.2019 з позовом, посилається на те, що про існування даного договору їй стало відомо на початку червня 2019 року від ОСОБА_3 коли позивач поцікавилась про стан власності, тому просить суд поновити строк для подання позовної заяви. Однак, доказів щодо вказаних обставин та поважності їх пропуску, позивачем до суду не надано.

Крім того, суд враховує, що уповноважуючи ОСОБА_3 вказаною довіреність на розпорядження належним їй спірним нерухомим майном, ОСОБА_1 діяла свідомо та бажала настання таких наслідків.

З урахуванням наведеного суд вважає, що порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту на загальних підставах, а причини пропуску позовної давності слід визнати не неповажними.

Позивач ОСОБА_1 06.06.2019 звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 21.07.2015 недійсним, після спливу позовної давності, який сплив 22.07.2018.

Отже, позивач пропустив строк позовної давності із зверненням до суду з відповідним позовом, тому вимоги не підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 81, 258-259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи: приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєва Р.К., ОСОБА_3 ) про визнання договору купівлі-продажу недійсним, припинення права власності, зняття з реєстрації осіб, які втратили право користування житлом - відмовити повністю.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення виготовлено 09.07.2021.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко