Справа № 646/1145/20
№ провадження 2/646/349/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.02.2021 м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Янцовської Т.М.,

за участю секретаря Цмоканич У.Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Червонозаводського районного суду м. Харкова цивільну справу № 646/1145/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , в порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посилаючись на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 30.12.2008 року. За час шлюбу у сторін народилося троє дітей, два сина ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 2014 року народження та донька ОСОБА_5 , 2017 року народження. Останнім часом стосунки між сторонами погіршилися, у зв`язку з чим відповідач подав до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. На даний час позивачка не працює, перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною та отримує державні виплати у розмірі 860,00 гривень та допомогу в розмірі 1700,00 гривень щомісячно, як багатодітна мати на утримання дітей. Відповідач надавав матеріальну допомогу на утримання дітей різними сумами, чого не вистачає на утримання трьох малолітніх дітей. В період перебування у шлюбі за спільні грошові кошти сторонами була придбана трикімнатна квартира, загальною площею 67,6 кв. м., житловою площею 39,9 кв. м., за вищезазначеною адресою. Позивачка постійно працювала з 1994 р., з 2000 р. у ДП «Києво-Святошинський УЄГГ», в подальшому у РВУ «КИІВАВТОГАЗ» філії «Укравтогаз» на посаді завідуючого складом, майстром з ремонту устаткування, секретаря-друкарки, і на спільні грошові кошти сторони придбали вищевказану квартиру, яка належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності.

Ухвалою суду від 25.02.2020 року провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін.

У відповідності до ст. 178 ЦПК України 18.03.2020 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що позов не визнає, та пояснив, що квартира АДРЕСА_2 належить особисто йому та не є спільною власністю подружжя, оскільки набута ними разом з позивачкою не була. У січні 2007 р. відповідач зайняв ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 200000 гривень за договором позики, ще до укладання шлюбу з позивачкою, строком до жовтня 2008 р. 28.09.2010 р. ОСОБА_6 повернув відповідачу грошові кошти у розмірі 200000 гривень, після чого відповідач придбав у нього спірну квартиру за 170000 гривень. Спірна квартира хоча і була набута у період шлюбу з позивачкою, проте за кошти, які належали відповідачу особисто. Позивачка після переїзду до м. Харкова не працювала, ніякого доходу не мала, родину утримував виключно відповідач. Після народження дітей, позивачка почала недоцільно витрачати весь сімейний бюджет, у зв`язку з чим відносини між сторонами погіршилися. В липні 2019 р. позивачка вивезла майже все майно з квартири, забрала особисті документи відповідача, забрала дітей та виїхала проживати у м. Боярку Київської області. З липня 2019 р. відповідач надсилає позивачці грошові кошти на утримання дітей у розмірі 6000 гривень на місяць.

На підставі ст. 179 ЦПК України 11.02.2021 р. позивачкою подано відповідь на відзив, в якому вона зазначила, що доводи, викладені у відзиві відповідача безпідставні та свідчать про те, що він намагається позбавити її майна, яке на законних підставах належить їй на праві спільної сумісної власності, а також враховуючи те, що їх спільні малолітні діти проживають з позивачкою, то тим самим, позбавити і дітей права користування майном. На момент купівлі спірної квартири позивачка працювала в «Київавтогаз» на посаді завідуючої складом та грошові кошти, які вона заробляла, витрачалися на придбання квартири. Після того як позивачка звільнилася з роботи, вони з відповідачем мали бізнес, який був оформлений на відповідача, це було перевезення соків та солодкої води, позивачка вела бухгалтерію та допомогла в роботі. Квартиру з відповідачем вони придбали у його знайомого ОСОБА_6 , після чого почали ремонт за кошти ,які в них були та кошти, що давали батьки позивачки. Останнім часом стосунки між сторонами погіршилися, але для того, щоб сварки не впливали негативно на дітей, позивачка разом з дітьми виїхала проживати до своїх батьків, забравши необхідні речі, які вкрай потрібні для потреб маленьких дітей. Стосовно сплати аліментів на дітей, то відповідач не платить регулярно їх у розмірі, необхідному для матеріального забезпечення та розвитку трьох спільних дітей, про що була подана окрема позовна заява до суду.

На підставі ст. 182 ЦПК України 09.04.2020 р. відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, які ухвалою суду від 10.04.2020 р. повернені без розгляду, оскільки були подані без додержання вимог ч.1 ст. 183 ЦПК України.

18.03.2020 р. відповідачем подано заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотання про продовження строку на подання зустрічного позову, які ухвалою суду від 19.03.2020 р. залишені без задоволення.

На підставі ст. 182 ЦПК України 15.04.2020 р. відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначив, що не позбавляє дітей права користування майном, оскільки їх спільні діти зареєстровані в спірній квартирі та мають право користування житловим приміщенням. Саме позивачка позбавила дітей права на спілкування з батьком, оскільки відповідач не має можливості їздити у м. Боярка Київської області, куди позивачка увезла дітей та мешкає там з ними з липня 2019 р. Якщо позивачка зазначає, що вона працювала в «Київавтогаз» завідуючою складу на момент придбання квартири, проте «Київавтогаз» розташований у м. Києві, не зрозуміло, як вона могла приймати участь грошовими коштами у придбанні квартири, якщо повинна була мешкати у м. Києві. Сумісний бізнес відповідач та позивачка не мали. Власний бізнес відповідач має з січня 2008 року, на той час вони з позивачкою навіть не були знайомі. Позивачка ніколи в роботі не допомогла відповідачу, оскільки він свою діяльність здійснює самостійно та позивачка ніколи не займалася бухгалтерією відповідача, оскільки вона не є бухгалтером за фахом. Спірна квартира була придбана за договором купівлі-продажу від 28.09.2010 р. у ОСОБА_6 за 170000 гривень, які належали відповідачу особисто, а саме які він отримав до укладення договору купівлі-продажу. Решта грошових коштів у розмірі 30000 гривень відповідач потратив на ремонт спірної квартири. Позивачка участі у придбанні спірної квартири не приймала, ніякого самостійного доходу не мала, вільних грошових коштів у неї також ніколи не було.

15.04.2020 р., 20.04.2020 р. відповідачем подано зустрічну позовну заяву, ухвалами суду від 16.04.2020 р., 29.04.2020 р. відмовлено у прийнятті зустрічного позову.

04.11.2020 р. відповідачем подано клопотання про зупинення провадження по справі, яке ухвалою суду від 05.11.2020 р. було задоволено та зупинено провадження у справі до розгляду Червонозаводським районним судом м. Харкова справи № 646/6198/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю та стягнення суми за грошовим зобов`язанням.

Постановою Харківського апеляційного суду від 29.12.2020 р. ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.11.2020 р. скасовано, справу направлено до суду для подальшого розгляду.

15.01.2021 р. представником відповідача адвокатом Бондаренко Т.О. подано клопотання про об`єднання справ в одне провадження, в задоволенні якого ухвалою суду від 21.01.2021 р. відмовлено.

Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Встановлено, що 30 грудня 2008 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 2812. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.06.2020 р. шлюб було розірвано.

Від шлюбу сторони мають трьох дітей, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30.07.2020 р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей у розмірі 1500 гривень щомісячно на кожного до повноліття кожного із дітей.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.09.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., зареєстрованого в реєстрі № 2366, Навроцький передав у власність ОСОБА_2 житлову квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, житловою площею 40.2 кв. м., загальною площею 67.4 кв. м.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.12.2019 р. право приватної власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 .

З трудової книжки позивачки убачається, що вона перебувала у трудових відносинах з РВУ «Київавтогаз» з 02.01.2007 р., звільнилась 04.01.2010 р. на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідач ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем з 17.01.2008 р., що убачається з свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 № 785175.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Частинами 6, 7 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справах N 6-79цс13, N 6-2641цс15, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

На підставі доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про те, що 1/2 частина спірної квартири АДРЕСА_2 придбана під час шлюбу подружжя, тобто є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу між ними у рівних частинах.

При цьому доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що спірне нерухоме майно придбано за його особисті кошти, суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідач не спростував презумпцію спільності майна і як наслідок, не довів обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх заперечень щодо позову.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, а тому вони підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 63, 69, 70 СК України, ст. ст. 12, 13, 19, 82, 259, 263-265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , в порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 895,46 гривень.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Червонозаводський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 26.02.2021 р.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце фактичного проживання АДРЕСА_3 .

відповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: Т.М. Янцовська