Справа № 182/4886/19
Провадження № 2/0182/21/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.03.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна грошових кошті, використаних в інтересах сім`ї, -

В С Т А Н О В И В:

До Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна грошових кошті, використаних в інтересах сім`ї.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 17 серпня 2005 року по 21 вересня 2016 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. 16 жовтня 2012 року він, діючи в інтересах сім`ї, отримав кредитні кошти в АТ «А-Банк», які позикодавцю не повернуті, при цьому, відповідачка наявний борг спільно сплачувати не бажає. Станом на 11 липня 2019 року загальна сума заборгованості становить 48 090 грн. 87 коп. 15 лютого 2014 року він, повторно діючи в інтересах сім`ї, отримав кредитні кошти в ПАТ «Дельта банк», які також на даний час не сплачені та не повернуті позикодавцю. Згідно листа ТОВ ФК «Кредит-капітал» № 01/08/2018-4 від 01 серпня 2018 року, дане товариство за договором відступлення ПАТ «Дельта-банк» правової вимоги № 379/К від 13 квітня 2018 року отримав статус нового кредитора за договором № 00526505 від 15 лютого 2014 року та, станом на 01 серпня 2018 року, загальна сума заборгованості становить 23 936 грн. 90 коп. Він неодноразово звертався до ОСОБА_2 , щоб вона в добровільному порядку сплатила половину наявною суми заборгованості за кредитними договорами. Однак, всі його звернення до відповідачки з даним проханням проігноровані, тому змушений звернутися до суду та просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності заборгованість перед у АТ «А-Банк» угода № SAMАВ4977 від 16 жовтня 2012 року в розмірі 48 090 грн. 87 коп., в ідеальних частках по 1/2 за кожною стороною спору. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь частку спільної заборгованості в розмірі 24 045 грн. 44 коп. Визнати об`єктом спільної сумісної власності заборгованість перед ТОВ «ФК «Кредит-капітал» в розмірі 23 936 грн. 90 коп., в ідеальних частках по Ѕ за кожною стороною спору. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь частку спільної заборгованості в розмірі 11 968 грн. 45 коп.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2019 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.15-16).

Відповідачка ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, скористалась та 12 листопада 2019 року подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає наступне. В період з 17 серпня 2005 року вона перебувала з ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 21 вересня 2016 року шлюб між ними було розірвано. Але й до офіційного розірвання шлюбу вже тривалий час вони мешкали окремо. Спільне домашнє господарство між ними не ведеться з серпня 2014 року. На день прийняття рішення судом про розірвання шлюбу майнового спору між ними не існувало. Вказані обставини, встановлені рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 21 вересня 2016 року про розірвання шлюбу, та позивачем по даній справі спростовані не були. Діти після розірвання шлюбу проживають з нею та перебувають на її утриманні. На даний час з позивача по справі стягнуто аліменти на її користь на утримання дітей в розмірі 1/3 частини, при цьому, відповідачем аліменти сплачуються не в повному обсязі. Загальна сума заборгованості зі сплати аліментів станом на 01 листопада 2019 року складає 32 462 грн. 55 коп. ОСОБА_1 в своїй позовній заяві зазначає, що ним в період з 2012 року по 2014 рік було отримано кредитні кошти, які витрачені в інтересах сім`ї. З даним твердженням категорично не погоджується, оскільки за час спільного проживання як подружжя, вони жили в достатку та потреби у використанні кредитних карток та отриманні кредитних коштів в них не було. Лише для покращення житлових умов, щоб возити дітей до школи, в період проживання за спільні кошти вони придбали автомобіль, кошти на який вони за спільною згодою взяли в борг у своїх знайомих та 26 грудня 2016 року борг без участі позивача по справі був повернутий. При цьому, зазначає, що вищевказаний автомобіль на даний час перебуває в особистому користуванні позивача. Тому вона не погоджується з тим, що отримані за кредитними договором кошти були витрачені на спільні потреби, жодних доказів, куди та коли витрачались кошти з кредитних карток, до матеріалів справи позивач не надав. Їй, як колишній дружині, взагалі невідомо про існування кредиту, на які цілі та в якому розмірі був взятий кредит. Крім цього, вказує, що за час спільного проживання позивач неодноразово порушував подружню вірність, а тому вона не виключає той факт, що вищевказані суми по кредитним договорам могли ним були взяті саме для задоволення своїх особистих потреб. На підставі вищевикладеного, вважає, що пред`явлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, тому просить суд позовні вимоги ОСОБА_5 до неї про поділ майна грошових коштів, які були використанні в інтересах сім`ї, залишити без задоволення (а.с.18-20).

Позивач ОСОБА_1 скористався своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, та 13 лютого 2020 року до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області подав відповідь на відзив, в якому вкотре послався на обставини, які викладені в позовній заяві та, крім цього, зазначив, що, у відповідності до вимог чинного законодавства, якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. У подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану частково за рахунок позичених грошових коштів квартиру, внаслідок укладення договору позики, виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї, у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тому, на підставі викладеного, вважає, що ОСОБА_2 зобов`язана компенсувати половину коштів, які були використанні в інтересах сім`ї (а.с.35-39).

В судовому засіданні ОСОБА_1 викладені обставини в позовній заяві підтримав та додатково суду пояснив, що ним було отримані грошові кошти в кредит. Ці гроші він віддав дружині для розвитку її фірми, що, на його думку, було спільним подружнім бізнесом. Тому, вважає, що половина взятих ним коштів в кредит повинна бути ОСОБА_2 йому повернута.

Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, послалась на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що за час спільного проживання ОСОБА_1 не працював та повністю перебував на її утриманні. Крім того, довгий час мав іншу сім`ю. На даний позивач, маючи заборгованість зі сплати аліментів та заборгованість за кредитними зобов`язаннями, всіляко ухиляється від їх сплати. Тому, з урахуванням поданого відзиву на позовну заяву та її особистих пояснень, просила суд в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом, 17 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який, на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року, було розірвано (а.с.4). Як вбачається з матеріалів справи, 23 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та АТ «А-Банк» було укладено угоду № SAMАВ4977, карта «Універсальна». Крім цього, 16 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та АТ «А-Банк» було укладено угоду № SAMАВ4977, карта «Універсальна Gold». Станом на 11 липня 2019 року за вищевказаними договорами ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 48 090 грн. 87 коп. (а.с.5-7). Крім вищевказаних кредитних зобов`язань, 15 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № 005-26505-150214. При цьому, 13 квітня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ ФК «Кредит-капітал» було укладено договір № 379/К про відступлення прав вимоги за кредитним договором. Тобто, на підставі вищевикладеного, ТОВ ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним 15 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» (а.с.9-10). Як вбачається з листа № 01/08/2018 року від 01 серпня 2018 року, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 005-26505-150214 від 15 лютого 2014 року, станом на 01 серпня 2018 року, складає 23 936 грн. 90 коп.(а.с.8).

Тобто, з урахуванням вищевикладених обставин, між ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк», а також ТОВ ФК «Кредит Капітал» виникли зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі, гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, ані з матеріалів справи, ані з тих документів, які були долучені до позовної заяви, а також наданих сторонами пояснень в судовому засіданні не можливо встановити, що сума боргу в розмірі 48 090 грн. 87 коп. та 23 936 грн. 90 коп. була ОСОБА_1 використана в інтересах сім`ї. Тобто, в даному випадку під час розгляду даної цивільної справи та тих заявлених позовних вимог, судом було досліджено факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів, при цьому, як кінцевий результат, зі слів позивача, витрачення даних коштів в інтересах сім`ї, відповідними доказами підтверджено не було. В судовому засіданні також було з`ясовано й то факт, що відповідачка про наявність боргових зобов`язань у позивача не була обізнана і будь-якої згоди (усної чи письмової) на укладення вищевказаних договорів позики не надавала. Натомість, стверджувала, що позивач, офіційно перебуваючи в шлюбі, мав іншу неофіційну сім`ю і, можливо брав гроші саме для тієї сім`ї.

Тобто, в даному випадку, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що застосування ч.4 ст.65 СК України, якою передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї, не можливо застосувати, оскільки ОСОБА_1 не доведено факту використання грошових коштів в інтересах сім`ї. Крім того, ним не надано жодного доказу, який би підтверджував, що кошти, отримані за договорами позики. були використані в інтересах сім`ї з відповідачкою по справі, а на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України) судове рішення ґрунтуватися не може.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з причин недоведеності та безпідставності позовних вимог.

Керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна грошових кошті, використаних в інтересах сім`ї відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області (м.Кривий Ріг) до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал