Справа № 190/1534/20
Провадження №2/190/109/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

01 березня 2021 року м.П"ятихатки

П?ятихатський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Кудрявцевої Ю.В.

з участю секретаря судового засідання Москалець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті П?ятихатки Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про втрату права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 з 06.01.1989 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, яке видано П`ятихатським райвиконкомом, на підставі рішення №204/5 від 17.11.1988 року, зареєстрованого у Жовтоводському БТІ від 06.01.1989 року. У вищезазначеному будинку зареєстрований його син - ОСОБА_2 , який з 2005 року в ньому не проживає. При цьому, відповідач за місцем реєстрації особистих речей не зберігає і взагалі ніяким чином не користується житлом за місцем реєстрації, оскільки має інше місце постійного проживання. В добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстраційного обліку. В зв`язку з цим, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою П?ятихатського районного суду від 27.11.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.12.2020 року.

Ухвалою П?ятихатського районного суду від 10.02.2021 року підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду на 01.03.2021 року.

Позивач в судове засідання не з`явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином, надав заяву, відповідно до якої просить розглянути справу без його особистої участі, позовні вимоги підтримав і просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлеий належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи від нього не надходило; своїм правом надання відзиву та заперечень на позовну заяву, відповідач не скористався.

Відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, яке видано виконавчим комітетом П`ятихатської районної ради, на підставі рішення №204/5 від 17.11.1988 року, зареєстрованого у Жовтоводському БТІ від 06.01.1989 року. (а.с.8)

Згідно довідки №521/01-15 від 26.11.2020 року, виданої виконавчим комітетом Пальмирівської сільської ради, ОСОБА_2 дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає за зазначеною адресою з 2005 року. (а.с.15)

Згідно акта від 02.11.2020 року, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає з 2005 року. (а.с.9)

Згідно ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, виходячи із вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин.

В свою чергу, відповідно до частин 1, 2 статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, слід відзначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Суд вважає, що аналогічні висновки можуть бути застосовані й при вирішенні питання про втрату особою права на житло, оскільки це також пов`язано із втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, а тому воно має бути оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

На переконання суду, права відповідача, в тому числі передбачені статтею 8 Конвенції, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, визнанням його таким, що втратив право користування вищевказаним житлом, не будуть порушені чи суттєво обмежені, втрата відповідачем права користування цим житлом не становитиме для нього надмірного тягаря, оскільки він тривалий час не проживає в спірному житлі, не виявляє до нього будь-якої заінтересованості та наміру в ньому проживати.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі та керуючись ст. ст. 258-259, 263-265,280-283 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, ст. 72,156 ЖК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в суді 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровий за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 .

Суддя П?ятихатського районного суду

Дніпропетровської області Ю.В. Кудрявцева