РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 641/6686/19

Провадження № 2/638/1437/21

25.02.2021 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Подус Г.С.,

при секретарі - Коваленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ сумісного майна подружжя.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.08.2019 року, роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, виділивши в самостійне провадження позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.12.2019 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ОСОБА_2 про розірвання шлюбу передано на розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.02.2020 року справу №641/6686/19 прийнято до свого провадження.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 05 листопада 1970 року між ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у Палаці одружень в м. Харкові, про що зроблено актову запис №6846 та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 . Сімейне життя із ОСОБА_2 не слалось через різні погляди на життя, часті сварки га непорозуміння. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені з січня 2016 року, та їх відновлення не можливе, так як намагання примиритись, адресовані з мого боку відповідачці, нею не сприймаються. Дітей від шлюбу сторони не мають, однак відповідачка категорично заперечує розірвати шлюб в органах РАЦС, що і стало причиною звернення із даною позовною заявою до суду.

В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача надала заяву про слухання справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, її представниками вкотре подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю у проведенні слідчих дій.

18.03.2020 року відповідач подавала клопотання про відкладення, вказала, що перебуває на лікарняному.

Однак в наступне судове засідання доказів перебування на лікарняному до суду не надано.

27.04.2020 року від представників відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшла заява про відкладення справи у зв`язку з карантином.

15.06.2020 року від представників відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшла заява про відкладення справи у зв`язку з карантином.

21.07.2020 року від представників відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшла заява про відкладення справи у зв`язку з карантином.

19.10.2020 року від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення, в зв`язку з тим, що карантин продовжено до 31.12.2020 року.

15.02.2020 року представниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подано клопотання про відкладення судового засідання, з огляду на зайнятість у проведенні слідчих дій.

Також відповідачем подано клопотання 23.02.2021 року про відкладення у зв`язку із хворобою.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» 11 від 17.04. 2014 р., розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправдних зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).

Оцінюючи правову та фактичну складність справи, зокрема слід врахувати наявність обставин, що утрднюють розгляд справи; кількість співвідповідачів, співпозивачів та інших учасників процесу; необхідність проведення експертиз та їх складності; необхідності допиту значної кількості свідків; участь у справі іноземного елемента та необхідність зясування і застосування норм іноземного права.

Оцінюючи поведінку осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, слід звернути увагу на те, що не можна покладати відповідальність за тривалий розгляд справи використання ними процесуальних засобів, передбачених законодавством, для здійснення свого захисту, зокрема, у зв`язку зі зміною позовних вимог, вивченням матеріалів справи, заявленням клопотань, оскарженням ухвалених судових рішень. Разом із тим слід взяти до уваги факти зловживання відповідачем та її представниками, які посилаються на карантинні міри, та не являються в судові засідання, неодноразово подаючи клопотання про відкладення розгляду справи. Одночасно, від представників та від відповідача не надходило клопотання про призначення розгляду справи в режимі відеоконференції.

Більш того, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.12.2020 року роз`яснено відповідачу та її представникам про можливість участі у справі за допомогою відеозв`язку «EASYCON», крім того, у разі підвищеної зайнятості адвокатів, особа мала право змінити представника, який би належним чином представляв інтереси відповідача.

Однак, суд оцінює таку поведінку відповідача та її представників, як зловживання своїми процесуальними правами, з огляду на те, що дана справа не відноситься до категорії справ, які потребують значного часу для розгляду, однак саме через недобросовісну поведінку відповідача та її представників, розгляд справи затягнувся майже на рік.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та представників, дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05 листопада 1970 року зареєстрували шлюб у Палаці одружень в м. Харкові, про що зроблено актову запис №6846 та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу подружжя дітей не має.

Відповідно до частини 1 статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини 2 статті 104, частини 3 статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т. ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 2 статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Згідно із пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265,273 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований Палаці одружень в м. Харкові, актовий запис №6846.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: