Постанова

Іменем України

06 липня 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/6857/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Волкової С.Я.

від 26 січня 2021 року

у цивільній справі №757/13424/20-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про поділ майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_1

ОСОБА_2

про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому з урахуванням заяви від 13.07.2020, просив здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за ним право приватної власності на нерухоме майно придбане у шлюбі та яке знаходиться на території України, а саме на чотири квартири, нежиле приміщення (офіси 1-8), два машиномісця і два гаражі в підземному паркінгу, що розташовані в м. Києві, сім земельних ділянок, розташованих в Київській області, нежитлове приміщення розташоване в м. Ялта АРК, та стягнути із ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 79 140 020,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 17 липня 2018 рокуСуд у сімейних справах в м. Бері-Сент-Едмундс Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії прийняв рішення про поділ майна між позивачем та відповідачем. Даним рішенням було визнано за відповідачем право приватної власності на будинок в Лондоні та зобов`язано відповідача передати позивачу право власності у належному їй спільному майні подружжя на території України. Однак, це рішення не може бути враховане і виконане в частині поділу майна, яке знаходиться на території України.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна, в якій просила відмовити ОСОБА_2 у стягненні на його користь грошової компенсації, здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і знаходиться на території України, визнавши за нею право власності на нерухоме майно, придбане у шлюбі, а саме на дві квартири та одне паркомісце, а інше майно просила виділити позивачу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року первісний позов задоволено у повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд неправильно дослідив докази та документи, наявні в матеріалах справи. Крім цього, зазначені обставини, установлені судом неправильно. Рішення суду містить цілий ряд висновків, які не відповідають дійсним обставинам справи.

Рішення суду ґрунтується на підставі недопустимих доказів: копії Звіту про оцінку майна та копії рішення іноземного суду, які подано до суду з порушенням порядку подання та незаконно приєднані до матеріалів справи і включено до переліку доказів, які підлягають оцінці.

Надані суду першої інстанції документи, викладені англійською мовою, до яких доданий нотаріально завірений переклад на українську мову, представляють собою прості копії, справжність та походження яких ніхто не перевіряв та не посвідчував, тому вони не можуть вважатися достатніми, достовірними та належними письмовими доказами. У суду не було жодних правових підстав робити висновки та встановлювати факти і обставини, ґрунтуючись на документах, які є простими та жодним чином не завіреними фотокопіями, невідомо де і як отримані.

Вважала, що в порушення норм процесуального права, суд: не визнав ці докази недопустимими; поклав в основу свого рішення документи, які взагалі не можуть вважатись письмовими доказами; приєднав до матеріалів справи та поклав в основу свого рішення докази, які були подані до суду із пропущенням строку; не звернув уваги на те, що позивачем було подано до суду нібито одне й те саме рішення два рази з різними датами та змістом; підійшов до аналізу наявних документів у справі максимально вибірково, повністю перейнявши позицію однієї сторони у справі; допустив грубі порушення принципів диспозитивності та змагальності сторін, поклавши на відповідача тягар доказування позовних вимог позивача.

Суд допустив порушення норм матеріального права, встановивши вартість нерухомого майна у 2021 році на підставі документу, який взагалі не може вважатись письмовим доказом у справі та який датований 2017 роком.

Також посилалася на неналежну процесуальну поведінку ОСОБА_2 , який доводив обставини неможливості подання Звіту про оцінку майна відмовою ОСОБА_1 в наданні згоди оцінювачу на його видачу, надав до суду завідомо неправильний переклад електронного листа ОСОБА_4 за вересень 2020 року. На підтвердження своїх доводів апеляційної скарги надала до суду альтернативний переклад листа, з якого вбачається, що відповідно до перекладу листування ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , він звернувся до обох сторін з метою отримання дозволу, у чому йому було відмовлено. Тобто по тексту відповіді паном ОСОБА_6 було зазначено про сам факт відмови, проте, з огляду на те, що він звертався до обох сторін, хто саме відмовив ним не зазначається.

За вказаних обставин, просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києві від 26.01.2021, ухваливши нове судове рішення, яким зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представники відповідача: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник позивача - ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 18.05.2001 перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням суду від 03.12.2018 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано; від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Означені обставини визнавалися сторонами у заявах по суті справи, поясненнях їх представників; сторони також визнали, що розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано в органах державної реєстрації актів цивільного стану громадян України, діти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають з матір`ю в м. Лондоні (Великобританія).

Зі змісту позовної та зустрічної позовної заяви вбачається, що між сторонами існує спір щодо поділу нерухомого майна, яке придбано сторонами під час шлюбу та розташовано на території України.

Судом встановлено, що за час спільного проживання сторонами було придбано і на час розгляду справи існує майно: квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 ; кварти АДРЕСА_4 за адресою: АДРЕСА_5 ; нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №10) - офіс за адресою: АДРЕСА_6 ); нежитлове приміщення №32 за адресою: АДРЕСА_7 ; земельна ділянка, кадастровий номер :05:004:0008, розташована за адресою: АДРЕСА_8 ; земельна ділянка, кадастровий номер :11:001:0014, розташована за адресою: АДРЕСА_8 ; земельна ділянка, кадастровий номер :11:001:0019, розташована за адресою: АДРЕСА_8 ; земельна ділянка :11:001:0020, розташована за адресою: АДРЕСА_8 ; земельна ділянка, кадастровий номер :11:001:0021, розташована за адресою: АДРЕСА_8 ; земельна ділянка, кадастровий номер :11:001:0023, розташована за адресою: АДРЕСА_8 ; земельна ділянка, кадастровий номер :06:002:0064, розташована за адресою: АДРЕСА_8 ; машиномісце № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_9 ; машиномісце № НОМЕР_2 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_9 ; гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу (1-й рівень), секція В за адресою: АДРЕСА_5 , гараж № НОМЕР_3 ; гараж, машиномісце в підземному паркінгу (1-й рівень), секція В за адресою: АДРЕСА_5 , гараж № НОМЕР_4 .

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «положення статей 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У справі, що переглядається, сторони визнали, що майно, яке набуте ними в період шлюбу є спільним майном подружжя.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №756/12009/15, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Із заяв по суті справи сторін вбачається, що сторони дійшли згоди щодо вартості майна, що розташоване в Україні і підлягає поділу, а саме, що вартість квартири АДРЕСА_10 складає 17 886 934,00 грн; вартість квартири АДРЕСА_2 складає 20 243 623,00 грн; вартість квартири АДРЕСА_3 складає 12 429 337,00 грн; вартість квартири АДРЕСА_11 складає 60 916 945,00 грн; вартість офісів за адресою: АДРЕСА_12 складає 14 745 536,00 грн; вартість нежитлового приміщення №32 за адресою: АДРЕСА_7 складає 3 938 680,00 грн; вартість земельної ділянки кадастровий номер :05:004:0008, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 , складає 138 528,00 грн; вартість групи земельних ділянок НОМЕР_7, що складається з земельної ділянки кадастровий номер :11:001:0014, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 , і земельної ділянки, кадастровий номер :11:001:0019, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 , складає 343 027,00 грн; вартість групи земельних ділянок № 3, що складається з земельної ділянки кадастровий номер :11:001:0020, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 , земельної ділянки кадастровий номер :11:001:0021, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 , і земельної ділянки кадастровий номер :11:001:0023, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 , складає 402 209,00 грн; вартість земельної ділянки кадастровий номер :06:002:0064, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 , складає 389 174,00 грн; вартість машиномісця АДРЕСА_13 складає 538 322,00 грн; вартість машиномісця АДРЕСА_14 складає 769 032,00 грн; вартість гаража НОМЕР_9 за адресою: АДРЕСА_15 складає 596 714,00 грн; вартість гаража НОМЕР_8 за адресою: АДРЕСА_15 складає 596 714,00 грн. У судовому засіданні ці обставини представники сторін не заперечували.

З мотивувальної частини судового рішення, що переглядається, вбачається, що суд, вірно застосувавши норми матеріального права, виходив з того, що частки майна дружини та чоловіка є рівними.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання за ОСОБА_2 права власності на все нерухоме майно, що є предметом спору.

Оскільки ОСОБА_1 , звертаючись до суду із зустрічним позовом, не заперечувала, щоб їй було виділено меншу частку при вирішенні питання про поділ майна, враховуючи позовні вимоги ОСОБА_2 , та ту обставину, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, колегія суддів приходить до висновку, про обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для скасування рішення суду в частині визнання права власності ОСОБА_2 на: квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; машиномісце № НОМЕР_2 в підземному паркінгу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_9 та відмови у задоволенні цих вимог ОСОБА_2 і задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

При такому поділі спільного майна подружжя за ОСОБА_12 визнається право власності на дві квартири, нежилі примішення в м. Києві та в м. Ялта АРК, сім земельних ділянок, два гаражі та паркомісце у підземному паркінгу, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_4 за адресою: АДРЕСА_5 ; нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №10) - офіс за адресою: АДРЕСА_6 ); нежитлове приміщення №32 за адресою: АДРЕСА_7 ; земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_8 з кадастровими номерами: :05:004:0008, :11:001:0014, :11:001:0019, :11:001:0020, :11:001:0021, :11:001:0023, :06:002:0064; машиномісце № НОМЕР_1 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_9 ; гараж, машиномісце в підземному автопаркінгу (1-й рівень), секція В за адресою: АДРЕСА_15 , гараж № НОМЕР_3 ; гараж, машиномісце в підземному паркінгу (1-й рівень), секція В за адресою: АДРЕСА_15 , гараж № НОМЕР_4 . Загальна вартість визначеного майна складає 100 492 783, 00 грн.

Вартість майна виділеного ОСОБА_1 складає 33 441 992,00 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду, що при вирішені спору, предметом якого є лише нерухоме майно, яке розташовано на території України, підлягає врахуванню рішення Суду у сімейних справах в м. Бері-Сент-Едмундс Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії від 26 листопада 2018 року в частині визнання за відповідачкою права власності на житловий будинок, що знаходиться в Лондоні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд виходив з того, що вирішуючи спір у вище зазначеній справі Суд у сімейних справах в м. Бері-Сент-Едмундс Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії визнав за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, що знаходячись в Лондоні, на тій підставі, що до ОСОБА_2 переходить право власності на все нерухоме майно, що розташоване на території України.

Оскільки висновки суду першої інстанції про зміст рішення Суду у сімейних справах в м. Бері-Сент-Едмундс Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії від 26 листопада 2018 року не відповідають тексту цього рішення, доводи апеляційної скарги, що при вирішенні спору суд першої інстанції підійшов до аналізу наявних документів у справі максимально вибірково, повністю перейнявши позицію однієї сторони у справі, є обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у позові посилається на вище зазначене рішення, однак включив до позову лише тільки ті факти з цього документу, на яких ґрунтує свої позовні вимоги, опускаючи при цьому усі інші численні дані щодо обсягу майна та покладених на сторони зобов`язань, які містяться в такому рішенні.

В порушення норм процесуального права, суд не надав оцінки повному змісту рішення іноземного суду (т. 3, а.с. 10-27,т. 4, а.с. 148-170), не аналізував його належним чином, лише обмежився зазначенням того, що в іноземній юрисдикції був зроблений частковий поділ майна. Відповідно, поза увагою суду першої інстанції залишились підстави набуття об`єктів спільного майна подружжя, весь обсяг такого майна, обов`язки, покладені іноземним судом на сторони, а також зобов`язання та домовленості, які були взяті на себе учасниками справи.

Зі змісту рішення Суду у сімейних справах в м. Бері-Сент-Едмундс Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії від 26 листопада 2018 року вбачається, що англійським судом була розглянута комплексна цивільна справа: про розірвання шлюбу, призначення та стягнення аліментів на дружину, призначення та стягнення аліментів на дітей, призначення та стягнення додаткових витрат на дітей в частині здобуття ними освіти, про позикові зобов`язання, вирішено питання поділу майна, що знаходиться в іноземній юрисдикції та розподілу витрат на правничу допомогу.

Згідно преамбули рішення, англійським судом розглядалися: всі претензії щодо доходу; всі претензії щодо капіталу, тобто виплати разових сум, передачі майна та варіантів урегулювання; всі претензії щодо пенсійних виплат кожної зі сторін; всі претензії щодо складу нерухомого майна на Уіком-Сквер, спільного майна в Україні, нерухомості позивача в Україні та нерухомості відповідача в Україні, включаючи без обмеження, меблі, витвори мистецтва, коштовності та транспортні засоби, а також будь-яке інше особисте майно; всіх претензій щодо оплати судових витрат, щодо спадкового майна після смерті кожної зі сторін, всіх інших претензій будь-якого характеру, які сторони можуть мати один до одного в результаті їхнього шлюбу/цивільного партнерства, як в Англії та Уельсі, так і в будь-якій іншій юрисдикції, у тому числі Україні та Криму.

Предметом розгляду щодо поділу майна у тій справі було не лише майно, яке зареєстровано за сторонами ( ОСОБА_1 - позивач, ОСОБА_2 - відповідач), а й майно, належне матері (земельні ділянки із будь-якими спорудженими на них будівлями), одноособовим бенефіціарним власником якого визнано ОСОБА_2 ; позикові зобов`язання перед Топольською; нерухомість, яка перебуває в спільній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_13 .

Висновок суду першої інстанції, що право власності на житловий будинок в Лондоні визнано за ОСОБА_1 за умови, що ОСОБА_2 переходить право власності на все нерухоме майно, що знаходиться на території України, не відповідає дійсним обставинам справи.

Суд першої інстанції фактично проігнорував, що відповідно до параграфу №3 рішення передано будинок в Лондоні в одноособову власність позивача з умовою, що така частка у майні колишнього подружжя позивача містить в собі також капіталізований фонд матеріальної підтримки дружини у розмірі 400 000 фунтів стерлінгів (фактично аліменти на дружину) та освітній фонд на дітей колишнього подружжя у розмірі 400 000 фунтів стерлінгів (том 4, а.с. 165).

Відповідно до параграфу №10 рішення, забезпечено виконання відповідачем зобов`язань щодо утримання дітей шляхом запровадження Фонду забезпечення періодичних виплат (аліментів на Дітей) у розмірі 392 000 який мав бути наповнений або прямим платежем від відповідача або шляхом продажу квартири АДРЕСА_3 (том 4, а.с. 166).

Встановлено, що відповідач відповідно до параграфу №6 рішення зберігає свої майнові права на корпоративні активи, включаючи його частку у статутному капіталі Хонвем Інвестментс Лтд. (Honvam Investments Ltd.), зареєстровану під номером НЕ 154604 в Республіці Кіпр, частку у статутному капіталі Калєда Ентерпрайз Лтд. (Kaleda Enterprises Ltd.), зареєстровану на Сейшельських Островах та частку у статутному капіталі Грановські та Асоушіейтс Лімітєд (Granovski & Associates Limited), зареєстровану під номером 05191947 в Великобританії (том 4, а.с. 165).

Встановлено, що відповідач відповідно до параграфу 5 рішення є одноосібним бенефіціарним власником 6 земельних ділянок в Обухівському районі Київській області, включаючи будь-які будівлі на них (том 4, а.с. 165).

Зі змісту рішення англійського суду вбачається, що сторони домовилися укласти мирову угоду, щодо поділу майна, яке знаходиться на території України.

Однак таку мирову угоду сторони не уклали, і ці обставини підтверджено представниками сторін у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що позивач посилався на необхідність врахування рішення англійського суду, а згідно параграфу №12 цього рішення нерухомість на Уіком-Сквер та нерухомість позивача ( ОСОБА_1 ) в Україні складаються з майна, яке є абсолютною власністю позивача, окрім особистих речей, які належать відповідачу, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя є необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи.

Також є необґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 грошової компенсації.

З аналізу положень частин четвертої та п`ятої ст. 71 СК України вбачається, що положення цієї норми щодо присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні.

Таким чином, для вирішення спору в частині присудження ОСОБА_2 грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок, позивач повинен заявити вимогу про визнання такого будинку спірним майном подружжя, та в порядку поділу цього майна обґрунтувати та довести підстави для застосування ч.4, 5 ст. 71 СК України.

Як вбачається зі змісту позовної, житловий будинок в Лондоні не є предметом поділу майна у цій справі.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_16 , реєстр. № BGL57223 (4 Wycombe Square, London (W8 7JD), title number BGL57223), Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, у 2018 році на підставі рішенням англійського суду був визнаний особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Як вже зазначалося вище, відповідно до параграфу №3 рішення англійського суду, будинок в Лондоні передано в одноособову власність позивача з умовою, що така частка у майні колишнього подружжя позивача містить в собі також капіталізований фонд матеріальної підтримки дружини у розмірі 400 000 фунтів стерлінгів (фактично аліменти на дружину) та освітній фонд на дітей колишнього подружжя у розмірі 400 000 фунтів стерлінгів (том 4, а.с. 165).

Наданий позивачем письмовий доказ, а саме рішення англійського суду, доводить, що спір між подружжям щодо житлового будинку в Лондоні вирішено англійським судом, і рішення в цій частині виконано, будинок зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 .

Оскільки житловий будинок в Лондоні не є предметом поділу майна у цій справі, спір щодо якого вирішено іноземним судом, то відсутні правові підстави застосування ст. 71 СК України та задоволення позовних вимог про присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно.

За вказаних обставин, у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України, рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову і в частині визнання права власності ОСОБА_2 на: квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; машиномісце № НОМЕР_2 в підземному паркінгу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_9 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цих первісних позовних вимог та задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до вимог Закону України "Про судовий збір" за подання ОСОБА_1 апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір в сумі 15 765,00 грн

Згідно квитанції №4437 від 24.02.2021 ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 15 765,00 грн.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 15 765,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду від 26 січня 2021 року в частині визнання права власності ОСОБА_2 на: квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; машиномісце № НОМЕР_2 в підземному паркінгу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_9 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації та судового збору - скасувати.

У задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати право приватної власності ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) на:

квартиру АДРЕСА_2 ;

квартиру АДРЕСА_3 ;

машиномісце № НОМЕР_2 в підземному паркінгу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_9 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) 15765 гривень сплаченого судового збору.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 07 липня 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець