ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2021 року м. Чернівці

справа № 715/2403/20

провадження №22-ц/822/728/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н.К.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Собчук І.Ю.

за участю: представника позивача Мандзюка В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Цуренка В.А.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Позовна заява обґрунтована тим, що згідно з розписки, ОСОБА_2 , 20 вересня 2011 року отримала в борг від ОСОБА_1 2300,00 Євро на роботи по продовженню робіт стосовно будинку. Розписка написана на італійській мові та перекладена на українську. 21 вересня 2010 року ОСОБА_2 у присутності свідка ОСОБА_4 , отримала у ОСОБА_1 гроші в сумі 5 000 Євро і зобов`язувалася повернути вказану суму в жовтні 2011 року.

В добровільному порядку відповідач борг не повертає, що змусило позивача звернутися до суду за захистом свого права. Наявність у позивача боргової розписки підтверджує укладення договору позики між сторонами та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань, а також факт передачі грошової суми позичальнику.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд:

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 76 694,88 грн., що еквівалентно 2 300,00 євро, відсотки у сумі 94 859,23 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 166 728,00 грн., що еквівалентно 5 000,00 євро, 3% відсотки річних у сумі 45 075,08 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зі змісту наданого позивачем документу від 20 вересня 2011 року не встановлено обов`язку ОСОБА_5 повернути кошти позивачу. Більше того, вказаний документ містить ніким не застережені виправлення та дописи, що кардинально змінюють його суть.

Щодо вимог про стягнення 5000 євро та 3% річних у сумі 45075,08 грн, суд першої інстанції зазначив, що вони не підлягає задоволенню у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості у сумі 2300 євро, що еквівалентно 76694,88 грн та відсотків у сумі 94 859,23 грн скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не встановлено наявність будь-яких інших зобов`язань між сторонами, договір позики позичальник не оспорювала, сторони договір не розривали.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що дана розписка не є належним доказом на підтвердження укладення саме договору позики є помилковим та не відповідає встановленим фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості у сумі 2300 євро, що еквівалентно 76694,88 грн та відсотків у сумі 94 859,23 грн.

Обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно заяви від 20 вересня 2011 року (написаної італійською мовою, переклад якої здійснено на українську мову) відповідачка ОСОБА_2 отримала кошти в розмірі 2300 (дві тисячі триста) євро в борг від ОСОБА_1 на роботи по продовженню робіт стосовно будинку (а.с.21).

20 жовтня 2020 року ОСОБА_3 , який діяв в інтересах позивача, направив відповідачці претензію про повернення коштів за договором позики у розмірі 2300 Євро (а.с.23).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідачки боргу у сумі 76 694,88 грн., що еквівалентно 2 300,00 євро, відсотки у сумі 94 859,23 грн., що зі змісту наданого позивачем документу від 20 вересня 2011 року не встановлено обов`язку ОСОБА_5 повернути кошти позивачу. Більше того, вказаний документ містить ніким не застережені виправлення та дописи, що кардинально змінюють його суть.

З таким висновком не погоджується колегія суддів.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.

Факт того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, а ОСОБА_6 отримала від позивача 2300 Євро, підтверджується розпискою від 20 вересня 2011 року, написаною і підписаною ОСОБА_6 , яка вказане не спростувала (а. с. 21).

20 жовтня 2021 року позивач направляв відповідачці претензію про повернення отриманих нею коштів згідно з розпискою від 20 вересня 2011 року, однак його вимога залишилася не виконаною (а. с. 23).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку існування між сторонами боргового зобов`язання та передачу позивачем грошової суми ОСОБА_6 . При цьому вказаний договір позики у вигляді розписки недійсним у встановленому законом порядку не визнавався.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Оскільки договором позики строк повернення коштів не встановлений, позика має бути повернена позичальником у відповідності до пункту другого частини першої статті 1049 ЦК України протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги, яка була пред`явлена 20 жовтня 2020 року.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики у сумі 2300 Євро підлягають задоволенню.

Щодо стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України

Апеляційним судом встановлено, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - Євро та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що у задоволенні позову про стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України слід відмовити саме з цих підстав.

Щодо строку позовної давності

У суді першої інстанції відповідачка заявила про застосування строку позовної давності.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Апеляційним судом встановлено, що грошові кошти відповідачка взяла у позивача у борг, проте у розписці не зазначено строк повернення цих коштів, отже борг має бути повернутий у порядку та строки, що встановлено частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 2020 року ОСОБА_3 , який діяв в інтересах позивача, направив відповідачці претензію про повернення коштів за договором позики у розмірі 2300 Євро (а.с.23), що є початком перебігу строку позовної давності.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Таким чином, на момент пред`явлення позовних вимог про стягнення з відповідачки боргу в сумі 2300 Євро, позивач не пропустив строк позовної давності.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду в оскаржуваній частині слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення боргу з відповідача на користь позивача в сумі 76 694,88 грн, що становить 20 % від ціни позову (383 356).

З квитанції про сплату судового збору від 28 жовтня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 3833,56 грн.

З квитанції про сплату судового збору від 10 червня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 2573,30гривня (а.с.133).

Всього сплачено 6406,86 грн.

Отже, позивачу за рахунок відповідача слід відшкодувати судові витрати за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 1281,37 грн.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2021 року в оскаржуваній частині скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 2300 (дві тисячі триста) Євро.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 94 859,23 гривні відмовити, з підстав зазначених у мотивувальній частині цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1281 гривню 37 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 09 липня 2021 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк