ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5489/21 Справа № 202/2754/20 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Деркач Н.М.,

суддів Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

при секретарі Усик А.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року

по цивільній справі за позовом Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманих коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2020 року Лівобережне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що згідно наданих відповідачем документів, відповідно до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505, позивачем була призначена допомога відповідачу та її дитині ОСОБА_2 . Згодом позивачем було встановлено, що ОСОБА_1 працювала та проживала на час початку проведення антитерористичної операції у місті Дніпрі, у зв`язку з чим було здійснено перерахунок незаконно отриманих відповідачем коштів, сума незаконно отриманих відповідачем коштів з 28 липня 2015 року по 27 липня 2016 року склала 11 946,84 грн. В добровільному порядку відповідач вказану суму не сплатила.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь надмірно виплачені кошти адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 11 946,84 грн., а також судовий збір.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради надмірно виплачені кошти адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 11 946,84 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що правові підстави для стягнення з неї на користь позивача надмірно виплачених коштів адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відсутні. Також, відповідач посилалася на пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого нею було заявлено в суді першої інстанції.

Позивач своїм правом, передбаченим положенням статті 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Учасники справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що 28 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради з заявою про призначення адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Згідно наданих ОСОБА_1 документів, відповідно до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505, позивачем була призначена та виплачена допомога відповідачу з 28 липня 2015 року по 27 липня 2016 року у загальному розмірі 11 946,84 грн.

Лівобережним управлінням соціального захисту населення Дніпровської міської ради для підтвердження факту проживання відповідача на час початку антитерористичної операції було отримано копію наказу № 36 к від 25 червня 2012 року з місця роботи відповідача. Згідно наказу № 36 к від 25 червня 2012 року відповідач у період з 25 червня 2012 року по 19 квітня 2015 року була працевлаштована в ТОВ Торговий дім профіль України.

На підставі отриманої інформації, Лівобережним управлінням соціального захисту населення Дніпровської міської ради також було з`ясовано, що 07 лютого 2014 року відповідач зверталась до Управління з заявою про призначення допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Рішенням від 12 лютого 2014 року було призначено допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 лютого 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . У заяві від 07 лютого 2014 року відповідач також зазначила фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

На підставі отриманих документів, Лівобережним управлінням соціального захисту населення Дніпровської міської ради було винесено розпорядження від 20 вересня 2016 року, яким виплату допомоги ВПО родині ОСОБА_1 було припинено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 4 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що визначає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Механізм надання тимчасової державної допомоги переміщеним особам на проживання регламентує Порядок призначення та виплати щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 (далі Порядок).

У абзаці першому пункту 2 Порядку передбачено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Питання щодо повернення безпідставно сплачених коштів вирішується відповідно до пункту 11 Порядку № 505, згідно з яким, уповноважений представник сім`ї, якому призначено грошову допомогу, зобов`язаний повідомляти уповноваженому органу про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги, протягом трьох днів з дня настання таких обставин. Суми грошової допомоги, виплачені надміру внаслідок подання документів з недостовірними відомостями, повертаються уповноваженим представником сім`ї на вимогу уповноваженого органу. У разі відмови добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягуються у судовому порядку.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Вказана частина друга цієї статті доповнена Законом України від 15 вересня 2015 року № 685-VIII Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації, який набрав чинності 09 жовтня 2015 року.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727св18).

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів в їх сукупності.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи.

У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року, «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року).

Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вказані норми права та враховуючи, що добросовісність набувача презюмується можна прийти до висновку, що саме на позивача покладено обов`язок доказування недобросовісності з боку набувача.

До звернення ОСОБА_1 із заявою від 28 липня 2015 року до Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради їй була видана довідка про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, яка підтверджує факт внутрішнього переміщення.

Дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не скасовано, до окупованої території відповідач з дитиною не поверталися.

Позивач не надав суду інших доказів, які підтверджують недобросовісність відповідача, крім посилання на статтю 1212 ЦК України, яке в даному випадку є некоректним.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані вище норми права, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Щодо застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, 18 листопада 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.61-62).

Колегією суддів установлено, що про порушення прав стосовно безпідставно виплаченої ОСОБА_1 грошової допомоги Лівобережне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради дізналося 20 вересня 2016 року, та відповідно позивачем за результатами перевірки було прийнято розпорядження від 20 вересня 2016 року про припинення виплат.

З даним позовом до суду позивач звернувся 12 травня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заявленого позову, підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутні.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

На підставі статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплачених останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 3 153,00 грн.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманих коштів відмовити.

Стягнути з Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3 153,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.М. Деркач

Судді: І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида