КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/8502/20 Головуючий у І інстанції Калініченко О.Б.
Провадження №22-ц/824/8571/2021 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА
Іменем України

07 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Головного управління державної казначейської служби України в м. Києві, Державної казначейської служби України, треті особи: тимчасово виконуючий обов`язки начальника Управління нормативно - методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель Міністерства оборони України полковник Закутній Б.М., Державний секретар Міністерства оборони України генерал-полковник Дублян О.В., начальник Національного університету оборони України імені Івана Черняховського Міністра оборони України генерал-лейтенант Сиротенко А.М., тимчасово виконуючий обов`язки начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського Міністерства оборони України генерал-лейтенант Тарасов В.М., тимчасово виконуючий обов`язки Міністра оборони України Руснак І.С., Національний університет оборони України імені Івана Черняховського про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

у квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача наступну інформацію поширену:
1. тимчасово виконуючим обов`язки начальника Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель Міністерства оборони України полковником ОСОБА_2
у наказі (по стройовій частині) від 07.09.2017 року №104, про те, що: «у зв`язку із самовільним залишенням місця служби на строк понад 10 діб»;
у службовому листі (клопотанні) від 15.09.2017 року №407/786 (вх. НУОУ від 18.09.2017 року №5581) про те, що «Таким чином, в діях полковника ОСОБА_1 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст.407 КК України, у зв`язку з чім 07.09.2017 року військовому прокурору Київського гарнізону направлено відповідне повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (копія додається). 11.19.2017 року військовою прокуратурою Київського гарнізону внесено відповідні відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000184 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (витяг з ЄРДР додається). Враховуючи вищевикладене, керуючись вимогами абзацом сьомим пункту 2.41 Положення (...)...у зв`язку із (...), вчиненням діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та відкриття військовою прокуратурою Київського гарнізону відповідного кримінального провадження,...»;
уСлужбовій характеристиці, складеній у вересні 2017 року та погодженій Державним секретарем Міністерства оборони України генерал-полковником Дубляном О. В., яку було направлено у додатку до службового листа (клопотання) від 15.09.2017 року №407/786 (вх. НУОУ від 18.09.2017 року № 5581), про те, що: «...На даний час місце перебування військовослужбовця не встановлено. У зв`язку з чим 07.09.2017 року військовому прокурору Київського гарнізону направлено відповідне повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 КК України. 11.09.2017 року військовою прокуратурою Київського гарнізону за вказаним фактом відкрито кримінальне провадження №0000184 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України. ВИСНОВОК: Керуючись вимогами абзацом сьомим пункту 2.41 Положення (...)...у зв`язку із (...), вчиненням діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та відкриття військовою прокуратурою Київського гарнізону відповідного кримінального провадження,...»;
у наказі (по стройовій частині) від 12.10.2017 року №114, про те, що: «Вважати таким, що прибув: з 12 жовтня 2017 року: Із самовільного залишення місця служби:»;
у наказі (по стройовій частині) від 13.10.2017 року №115, про те, що: «З 28 серпня по 11 жовтня 2017 року вважався таким, що самовільно залишив місце служби»;
2. начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського Міністерства оборони України генерал-лейтенантом Сиротенко А.М.:
у службовому листі від 19.09.2017 року № 182/3878, про те, що: «...Враховуючи факти неодноразового порушення Вами військової дисципліни, негативного ставлення до виконання службових обов`язків, наявності дисциплінарних стягнень, а також зважаючи на те, що Військовою прокуратурою Київського гарнізону Центрального регіону України внесено відповідні відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000184 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України,...»;
у Поданні від 06.10.2017 року № 182/4147, про те, що: «18 вересня 2017 року до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського надійшло клопотання тимчасово виконуючого обов`язки начальника Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель полковника ОСОБА_2 щодо відрахування з числа слухачів заочної форми навчання гуманітарного інституту полковника ОСОБА_1 , у зв`язку із неодноразовим порушенням офіцером військової дисципліни, притягненням до дисциплінарної відповідальності керівництвом МО України, вчиненням діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та відкриття військовою прокуратурою Київського гарнізону відповідного кримінального провадження.»;
3. тимчасово виконуючим обов`язки начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського Міністерства оборони України генерал-лейтенантом Тарасовим В.М.:
у службовому листі від 08.11.2017 року № 182/4642, про те, що: «Особиста бесіда з Вами не була проведена у зв`язку з тим, що на час розгляду клопотання про відрахування місце Вашого перебування не було відоме.»;
у службовому листі від 16.11.2017 року № 182/4767, про те, що: «Перед прийняттям рішення про відрахування командування університету особисту бесіду з Вами не проводило у зв`язку з відсутністю відомостей про місце Вашого перебування. Довідково. Військовою прокуратурою Київського гарнізону 11.09.2017 року внесено відомості до СРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000184 стосовно полковника ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.»;
4. тимчасово виконуючим обов`язки Міністра оборони України ОСОБА_3 у службовому листі-відповіді народному депутату України ОСОБА_4 від 15.11.2017 року № 220/8067, про те, що: «Перед прийняттям рішення про відрахування командування університету особисту бесіду з полковником ОСОБА_1 не проводило у зв`язку з відсутністю відомостей про місце його перебування. Довідково. Військовою прокуратурою Київського гарнізону 11.09.2017 року внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000184 стосовно полковника ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.».

Просить зобов`язати відповідача - Міністерство оборони України спростувати вищевказану недостовірну інформацію шляхом знищення оригіналів усіх документів, в яких її було поширено, та привселюдно принести вибачення за свої дії, зокрема в межах Збройних Сил України, де позивач проходить військову службу.
Стягнути з Державного бюджету України за рахунок коштів відповідача - Міністерства оборони України на користь позивача суму з відшкодування моральної шкоди в розмірі п`ятдесяти п`яти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
В позові посилається на те, що з 01.08.1994 року проходить військову службу в Збройних Силах України, що підтверджується посвідченням офіцера ЗС України серії НОМЕР_1 . Брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської області з 10.03.2016 року по 13.06.2016 року, що підтверджується довідкою, виданою Кадровим центром Збройних Сил України № 1005 від 14.06.2016 року, та з 30.06.2016 року відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як учасник бойових дій має право на пільги, встановлені законодавством України, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_2 .
3 01 липня 2013 року набув чинності контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, який був укладений зі позивачем на 7 років, згідно з наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.02.2013 року № 66.
29.08.2016 року позивач пройшов конкурсний відбір та вступив на навчання до вищого військового навчального закладу за спеціальністю: «кадровий менеджмент у військах (силах)».
08.02.2017року на підставі окремого доручення Міністра оборони позивача було призначено у порядку просування по службі на вищу посаду - начальника адміністративного відділу та кадрів до новоутвореного управління, підпорядкованого відповідачу.
10.08.2017року позивачем було подано за підпорядкуванням рапорт про переведення з заочної на денну форму навчання з проектом рішення Міністра оборони, який полковник ОСОБА_2 не погодив та, очевидно, на думку позивача, з цього часу замислив подальші дії для дострокового припинення його подальшого навчання.
Щодо вирішення питання переведення з заочної на денну форму навчання позивач звертався до Віце-прем`єр-міністра України на особистому прийомі. Але порушене питання позитивно вирішено не було, формальну відповідь з цього приводу від навчального закладу була направлена позивачу лише 19.09.2017 року, тобто вже з урахуванням оскаржуваного клопотання ОСОБА_2 від 15.09.2017 рокущодо ініціювання припинення навчання позивача у Національному університеті оборони України імені Івана Черняховського (НУОУ).
07.09.2017 року був виданий наказ №104 про призупинення виплати позивачу грошового забезпечення з 28.08.2017 року та направлено військовому прокурору повідомлення, яким ініційоване кримінальне переслідування позивача.
15.09.2017 року була складена на позивача негативна службова характеристика, яка обґрунтована наявністю двох не знятих дисциплінарних стягнень та кримінальним провадженням №0000184, розпочатим на підставі раніше направленого повідомлення, вважаючи, таким чином, винним позивача у скоєнні кримінального злочину.
25.09.2017року клопотання від 15.09.2017 року було розглянуто на засіданні Вченої ради НУОУ, питання відрахування позивача з навчання за недисциплінованістю розглядалося без його участі та без його пояснень з цього приводу.
06.10.2017 року було оформлено на позивача як слухача заочної форми навчання гуманітарного інституту - старшого офіцера відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_3 Сухопутних військ Збройних Сил України Подання №182/4147 для відрахування його з навчання у НУОУ, яке також було обґрунтовано вчиненням діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 Кримінального кодексу України, тобто, таким чином, також вважаючи позивача винним у скоєнні кримінального злочину.
11.10.2017року на підставі цього Подання було видано спірний п. 9 наказу Міноборони №712 від 11.10.2017 року про відрахування позивача з навчання вже з посади у військовій частині НОМЕР_3 , який став підставою адміністративного провадження № 826/14797/17, судовий розгляд якого на сьогоднішній день не закінчено.
Повернувшись 12.10.2017 року у встановлений строк після щорічної відпустки позивач дізнався, що з 28.08.2017 року його обліковували як такого, що самовільно залишив частину, при цьому припинивши виплату грошового забезпечення та повідомивши військового прокурора про скоєння тяжкого злочину (провадження №0000184 від 11.09.2017 року).
Однак цього ж дня було видано наказ №114 про поновлення позивачу з 12.10.2019 рокувиплати належного грошового забезпечення. Таким чином, належне і недоотримане позивачем грошове забезпечення за період з 28.08.2017 року по 12.10.2017 року (45 днів) склало суму 21905,55 грн.
При цьому на теперішній час у позивача відсутня будь-яка інформація щодо стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000184.
Крім того, 12.10.2017 року позивач письмово повідомив військового прокурора гарнізону про завідомо неправдиве повідомлення про злочин вчинене відносно нього, за яким 15.02.2018 року відомості було внесено прокурором до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000013.
13.10.2017 року було видано наказ №115, яким позивача було виключено зі списків особового складу управління та направлено до нового місця служби м. Дніпро, а відповідно до врученого припису днем прибуття до військової частини НОМЕР_3 було визначено 17.10.2017 року. При цьому позивача не було розраховано по грошовому забезпеченню та не було видано атестати з усіх видів забезпечення (грошового та речового забезпечення).
З 17.10.2017 року позивача було зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення згідно з наказом №226 командира військової частини НОМЕР_3 , де по теперішній час він проходить військову службу на посаді старшого офіцера відділу комплектування офіцерами управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_3 Сухопутних військ Збройних Сил України.
19.10.2017 року був прийнятий наказ про виключення позивача зі списків слухачів і цього ж дня на новому місці служби у військовій частині НОМЕР_3 (м. Дніпро) позивача було ознайомлено зі змістом спірного наказу Міноборони №712.
Разом з тим, 19.10.2017 року був виданий наказ №118, яким був змінений попередній наказ №115 про виключення позивача зі списків особового складу, чим позбавлено позивача у повному обсязі грошової премії за жовтень 2017 року, складової частини належного грошового забезпечення.
Позивач вважає, що відповідачем - Міністерством оборони України як уповноваженим органом державної влади, не було забезпечено повагу до його невинуватості, оскільки декілька державних високопосадових осіб відповідача в складених ними офіційних документах протиправно вважали його винним в тяжкому кримінальному злочині, тоді як він не перебуває ні у статусі підозрюваного, ні обвинуваченого або підсудного, та поширювали недостовірну та таку, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію у контексті його зв`язку зі злочином та кримінальним провадженням, через що його було відраховано з навчання у вищому військовому навчальному закладі, що у подальшому мало для нього суттєві репутаційні та соціальні наслідки.
Окрім того, його було позбавлено передбаченого законодавством для військовослужбовців грошового забезпечення (єдиного доходу для військовослужбовців) за період з 28.08.2017 року по 12.10.2017 року (яке по теперішній час не виплачено), тому у встановленому порядку за захистом порушеного цивільного права він вимушений звернутися до суду із цим позовом.
Вказуючи на недотримання відповідачем Конституції України, Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, практики і Положення Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права, вважає відповідача відповідальним за поширення недостовірної інформації у контексті зв`язку позивача зі злочином та кримінальним провадженням, через що позивача було відраховано з навчання у вищому військовому навчальному закладі, а також було позбавлено передбаченого законодавством для військовослужбовців грошового забезпечення (єдиного доходу) за період з 28.08.2017 року по 12.10.2017 року.
Зазначає, що внаслідок цього відчуває сильні моральні страждання і нервовий стрес, який порушив нормальний хід його життя, оскільки доводиться постійно пояснювати і спростовувати брехню, поширену Відповідачем, як у середовищі військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, так і поза їх межами, зокрема серед народних депутатів Верховної Ради України, перед посадовими особами державних органів, військовослужбовцями, співробітниками, знайомими і близькими людьми, що вимагає додаткової організації мого життя.
Позивач стверджує, що у нього порушився сон і погіршилося самопочуття, відбулося значне загострення наявних хронічних хвороб, на фоні психоемоційних перевантажень з`явилися їх ускладнення, які мають невідворотній характер, тому на протязі тривалого часу постійно вимушений лікуватися з метою покращення самопочуття та відновлення свого фізичного стану, що створює суттєві перешкоди для виконання обов`язків військової служби та викликає незадоволення зі сторони вищих начальників.
Тривалий розлад здоров`я, причинно-наслідковий зв`язок отриманих захворювань, тенденція їх загострення та ускладнення підтверджується Госпітальною військово-лікарською комісією НВМКЦ «ГВКГ» (м. Київ) постановами про обмежену придатність до військової служби, зокрема свідоцтвом про хворобу №260-п від 04 квітня 2019 року № 992/8, свідоцтвом про хворобу №1166 від 27 серпня 2019 року № 2491/7.
Посилаючись на норми ст.ст. 23, 201, 1173, 1174 ЦК України, наведені порушення з боку держави в особі органу відповідача, а також ураховуючи тривалість, характер та обсяг заподіяних страждань, які суттєво відобразилися на здоров`ї позивача, вважає справедливим у матеріальному виразі встановити суму компенсації у розмірі п`ятдесяти п`яти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що буде пропорційною, на його думку, сатисфакцією, у розмірі 115 610,00 грн.
08.07.2020 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог в редакції від 22.06.2020 року, в якій з урахуванням Висновку соціально-психологічного дослідження моральної шкоди потерпілого № 22-06-20 від 26.06.2020 року визначив розмір моральної шкоди у кратності п`ятдесяти п`яти розмірів мінімальних заробітних плат (4 723,00 грн.), який станом на 22.06.2020 року складає 259 765,00 грн.
Також просив стягнути з відповідача - Міністерство оборони України понесені судові витрати - 4867,00 грн. у розмірі вартості проведеного соціально-психологічного дослідження.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального, права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким зобов`язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію тим самим способом, яким вона була поширена.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції в рішенні прийшов до неправильного висновку щодо не підтвердження підстав позову. Так, суд першої інстанції встановив, що матеріалами службового розслідування, проведеного у вересні 2017 року з метою уточнення причин та умов невиходу на службу полковника ОСОБА_1 , підтверджується залишення ним місця служби, що в подальшому стало підставою для внесення відомостей до ЄРДР № 0000184 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України за фактом самовільного залишення місця служби.
Однак, апелянт зазначає, що посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного. В той же час, позивач у кримінальному провадженні № 0000184 у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного ніколи не перебував, а тому посилання відповідачем в контексті його зв`язку зі злочином за своєю суттю вважає протиправним і таким що порушує презумпцію невинуватості.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що за результатами службового розслідування, складеного 15.09.2017 року, полковник ОСОБА_1 до відповідальності в порядку, який визначений Дисциплінарним статутом не притягався та дисциплінарні стягнення до нього не застосовувались.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства оборони України Синиця І.В. заперечує проти її задоволення, посилаючись на необґрунтованість скарги, яка не містить чітких підстав апеляційного оскарження та відповідних доводів на їх підтвердження.
Вказує, що інформація про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) та початку досудового розслідування відповідає інформації, зазначеній у витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000184, тобто є такою, що відповідає дійсності.
Представник відповідача звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що в апеляційній скарзі позивач не заперечує встановленого судом факту відсутності поширення інформації.
Зокрема, листи від 19.09.2017 року № 182/3878, від 08.11.2017, №182/4642 та від 16.11.2017 № 182/4767 адресовані виключно позивачу, іншим стороннім особам не направлялись, а тому така інформація не може вважатися розповсюдженою.
Також, інформація, яка міститься у документах внутрішньовідомчого користування, а саме клопотанні тимчасово виконуючого обов`язки начальника Управління від 15.09.2017 року № 407/786, адресованого керівнику Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, а також у службовій характеристиці, яка додавалась до вказаного клопотання; у поданні начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського від 06.10.2017 року № 182/4147, адресованого Міністру оборони України, міститься у листуванні між самостійними установами в межах одного відомства з службових питань і доступ до вказаної інформації мали лише посадові особи під час здійснення ними своїх службових повноважень.
Інформація ж, зазначена у характеристиці, є відображенням оціночних суджень керівництва Управління щодо особистих та ділових якостей підпорядкованого військовослужбовця, сформованих на підставі суб`єктивного аналізу результатів виконання ним службових обов`язків.
Наведені обставини свідчать про відсутність факту розповсюдження інформації стосовно ОСОБА_1 , що останнім не спростовано.
Представник третьої особи - Національного університету оборони України імені Івана Черняховського Ю.Васильченко, також подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів скаржника щодо недостовірності інформації, яка є предметом позову. Зокрема, невихід позивача на службу підтверджено доказами, що містяться в матеріалах справи та були досліджені судом. Підставою для внесення в ЄРДР відомостей стали не матеріали службового розслідування, проведеного у вересні 2017 року, а повідомлення від 07.09.2017 року №407/751 про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ст. 407 КК України. При цьому, ОСОБА_1 не заперечує своєї відсутності на службі у період з 28.08.2017 року по 11.10.2017 року.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кожушко В.Г. підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив задовольнити.
Представники відповідача Міністерства оборони України Синиця І.В. та Корнієнко Н.О. проти задоволення скарги заперечували з підстав, викладених у відзиві. Просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне і обґрунтоване.
Представник третьої особи - Національного університету оборони України імені Івана Черняховського Васильченко Ю.В. в судовому засіданні також заперечувала проти апеляційної скарги, посилаючись на доводи, викладені нею у відзиві.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем заявлених позовних вимог.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач з 01.08.1994 року перебуває на військовій службі в Збройних Силах України та з 16.02.2017 року проходив військову службу на посаді начальника адміністративного відділу та кадрівУправління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель.

22.08.2017 року наказом першого заступника Міністра оборони України №101 позивач був призначений на посаду старшого офіцера відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу управління Оперативного командування «Схід» Сухопутних військ в Збройних Силах України.
Як вбачається з матеріалів службового розслідування, складених 15.09.2017 року, 11.08.2017 року позивачем було подано рапорт стосовно вибуття у щорічну основну відпустку за 2017 рік терміном на 45 діб, дата вибуття у яку була визначена тимчасово виконуючим обов`язки начальника Управління з 28.08.2017 року.
У подальшому, наказом начальника Управління від 21.08.2017 року №98 позивача на підставі його рапорту було звільнено від виконання службових обов`язків у зв`язку із хворобою строком на три доби: 21-23.08.2017 року. Враховуючи, що 24-27.08.2017 року були вихідними днями, позивач мав прибути до місця проходження військової служби 28.08.2017 року.
При цьому, 21.08.2017 року позивач під час подачі рапорту щодозвільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку із хворобою був попереджений, що у разі видання наказу про переведення рапорт про вибуття у відпустку залишиться нереалізованим, що підтверджується резолюцією.
Цього ж дня позивачем було подано рапорт щодо визначення відповідальної особи для прийому окремих документів у зв`язку із запланованим вибуттям у відпустку. За результатами розгляду цього рапорту, у зв`язку із звільненням позивача 21-23.08.2017 року від виконання обов`язків у зв`язку із хворобою, такий прийом-передачу тимчасово виконуючим обов`язки начальника Управління вирішено було здійснити 28.08.2017 року, що також підтверджується резолюцією.
Відповідно до заяви старшого інспектора з кадрів адміністративного відділу та кадрів Управління ОСОБА_5 (від 28.08.2017 року № 248/з), про видання наказу першого заступника Міністра оборони України від 22.08.2017 року № 101 (по особовому складу) щодо переведення позивача до нового місця служби останньому було повідомлено 22.08.2017 року представником департаменту кадрової політики Міністерства оборони України полковником Поздняковим А.В.
До Управління витяг із вказаного наказу надійшов 23.08.2017 року. На ньому тимчасово виконуючим обов`язки начальника Управління поставлена резолюція начальнику відділу № 5 (начальнику адміністративного відділу та кадрів) - довести витяг із наказу полковнику ОСОБА_1 та рапорт навідпустку полковника ОСОБА_1 залишити без реалізації у зв`язку із необхідністю виконання вимог наказу першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 22.08.2017 року № 101 (щодо переведення полковника ОСОБА_1 до нового місця служби).
Проте, відповідно до пояснень тимчасово виконуючого обов`язки начальника адміністративного відділу та кадрів Управління, довести згаданийвище витяг із наказу до позивача у телефонному режимі не представлялось можливим, у зв`язку з тим, що останній не відповідав на телефонні дзвінки.
28.08.2017 року близько 09.30 год. під час проведення службової наради особового складу Управління був виявлений факт відсутності полковника ОСОБА_1 , який на протязі дня до місця служби не прибував.
29.08.2017 року за № 407/712 про факт неприбуття до місця служби позивача було повідомлене Центральне управління Військової служби правопорядку (по м. Києву та Київській обл.).
Організовані Управлінням заходи щодо встановлення місцезнаходження позивача, включаючи виїзди до місця мешкання останнього 28 та 30.08.2017 року, результату не дали, що підтверджується рапортами № 249/з від 28.08.2017 року та № 250/з від 30.08.2017 року.
Відповідно до інформації, наданої у робочому порядку військовими шпиталями у м. Ірпінь та м. Київ, позивач на лікуванні не перебуває. Станом на 15.09.2017 року місце перебування військовослужбовця не встановлено, телефонний зв`язок з військовослужбовцем відсутній.
Разом з тим, Управлінням у робочому порядку від представників Військової служби правопорядку у Збройних Силах України було отримано попередню інформацію про те, що позивач 28.08.2017 року перетнув українсько-польський кордон.
При цьому, наказ начальника Управління стосовно вибуття позивача у відпустку та відпускний квіток військовослужбовцю не видавались.
Таким чином, неприбуття позивача на службу після лікування підтверджується відсутністю відповідного наказу по стройовій частині, як цього вимагає аб.2 ст. 257 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
07.09.2017 року за №407/751 військовому прокурору Київського гарнізону було направлено відповідне повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, що є кримінальним правопорушенням та передбачає можливість настання кримінальної відповідальності за його вчинення.
В свою чергу, 11.09.2017 року військовою прокуратурою Київського гарнізону внесено відповідні відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000184 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.
Вказані обставини підтверджуються матеріалами службового розслідування, проведеного у вересні 2017 року з метою уточнення причин та умов невиходу на службу полковника ОСОБА_1 (том 2 а.с. 86-133)
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив визнати недостовірною та спростувати інформацію у внутрішніх документах установ Міністерства оборони України, які, на його думку, містять недостовірні відомості щодо обставин залишення ним місця служби, що в подальшому стало підставою для внесення відомостей в ЄРДР №0000184 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого. 2 ст. 407 КК України за фактом самовільного залишення військової служби.
Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, апеляційний суд виходить із наступного.
Частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Згідно зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За приписами частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право вимагати спростування цієї інформації.
Згідно статті 200 ЦК України та статті 1 Закону України "Про інформацію" інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі.
Згідно ж п. 15 постанови №1 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності ( неповні або перекручені ).
Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Надаючи оцінку довдам позовної заяви, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що інформація, яка міститься в листах від 19.09.2017 року № 182/3878, від 08.11.2017 року №182/4642 та від 16.11.2017 року № 182/4767, які адресовані виключно позивачу, не може вважатися розповсюдженою, що виключає юридичний склад правопорушення з огляду на відсутність факту поширення інформації.
Так, відповідно до правового висновку Верховний суду у справі № 553/4048/16-ц (постанова від 09.10.2019 року) повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.
Щодо інформації, яка міститься у службових документах, а саме листах зі службових питань в межах одного відомства, поданні, наказах, характеристиках, відповіді на запит народного депутата, то зі змісту вказаних документів слідує, що вказані документи приймались в межах відомства та надсилались до конкретно визначених державних органів з метою прийняття адресатом в межах владних повноважень управлінського рішення.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 03.04.2019 року у справі № 201/10584/16-ц, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Суд першої інстанції, дослідивши подані сторонами докази та надавши їм правильну оцінку, обґрунтовано вважав такою, що відповідає дійсності інформацію, стосовно якої виник спір.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , подавши рапорт про відбуття у відпустку з 28.08.2017 року, за відсутності відповідного наказу командира та відпускного квитка, не прибував до місця служби у період з 28.08.2017 року по 11.10.2017 року (45 днів), що стало підставою для зупинення виплати йому грошового забезпечення, надання критичної оцінки керівництвом цих фактів його поведінки, а також звернення з повідомленням до правоохоронних органів.
При цьому, повідомлення про вчинення кримінального правопорушенняне містить вказівок на винність позивача в скоєнні кримінальних правопорушень як доконаного факту, а подане в порядку, передбаченому КПК Украі?ни таст. 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо обов`язку командира (начальника) повідомляти відповідного прокурора про вчинення підлеглим кримінального правопорушення, з метою встановлення и? повного всебічного дослідження обставин за зазначеною у ньому інформацією, що також не може бути визнано поширенням недостовірноі? інформаціі?.
Тобто, звернення до вказаних органів було пов`язано з підставою виконання службового обов`язку, що виключає можливість задовольнити позов за заявлених позивачем обставин.
Відсутність в матеріалах справи даних, підтверджуючих накладення на позивача дисциплінарного стягнення у зв`язку із вказаними обставинами, не спростовує факту неприбуття позивача на службу у вказаний період за відсутності відповідного наказу.
З огляду на викладене, установивши, що наведені стороною відповідача обставини відповідають критеріям діи?сності, наведені в інформаціі? факти існували, що підтверджуються поданими відповідачем доказами та що позивачем не спростовуються, а, отже, свідчать про відсутність складу юридичного правопорушення, наявність якого слугує підставою для такого позову, суд першої інстанції діи?шов правильного висновку про необґрунтованість вимог про покладення цивільно-правової відповідальності на відповідача.
З огляду на положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем в ході розгляду справи не доведено факту розповсюдження відповідачем відомостей, фактичних тверджень, які б суд мав би можливість визнати поширенням про позивача недостовірної інформації, що порушує особисті немайнові права і підлягає спростуванню.
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК Українинеобхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 12 липня 2021 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.