Справа № 626/1891/20
Провадження № 2/626/48/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

09.02.2021 року м. Красноград Красноградський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді Рибальченко І.Г.

за участі секретаря Деревінської Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Красноградського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 в якому просить стягнути в відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП грошові кошти в сумі 30727,87 грн. та судові витрати у розмірі 840,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 19.04.2020 року о 03-й годині 35 хвилин ОСОБА_2 , рухаючись по вулиці Харківській, 125, в м.Краснограді, Харківської області на автомобілі ВАЗ 11193, державний номерний знак НОМЕР_1 , не врахував дорожню обстановку, не витримав безпечного інтервалу та скоїв наїзд на належний позивачу на праві власності автомобіль ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був припаркований. Внаслідок ДТП автомобіль позивача отримав механічні пошкодження. Відповідно до постанови Красноградського районного суду Харківської області від 07 травня 2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.122-4, 124 КУпАП. Згідно висновку судового експерта автотоварознавчого дослідження, складеного 21.07.2020 року, вартість ремонту пошкодженого автомобіля склала 27673,67 грн., вартість проведеного дослідження 3054,20 грн. Позивач на відшкодування завданої йому майнової шкоди просить стягнути з ОСОБА_2 30727,87 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві та стягнути з відповідача на його користь на відшкодування матеріальної шкоди 30727,87 грн.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав частково в сумі 10000 грн., враховуючи рік випуску транспортного засобу та вартість ремонтних робіт.

Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 19.04.2020 року о 03 год. 35 хв. водій ОСОБА_2 по вул. Харківській, 125 в м. Краснограді, Харківської області, керуючи автомобілем ВАЗ 11193 державний номерний знак НОМЕР_1 не врахував дорожню обстановку, не витримав безпечного інтервалу та скоїв наїзд на автомобіль ВАЗ 2108 державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 , який був припаркований. Внаслідок ДТП автомобіль ВАЗ 2108 державний номерний знак НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження, а власник майна зазнав матеріальних збитків.

Постановою Красноградського районного суду від 07 травня 2020 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративні правопорушення за ст.ст.122-4, 124 КУпАП у виді громадських робіт.

Із змісту вказаної постанови вбачається, що суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, а саме порушення водієм транспортного засобу ПДР, що спричинило пошкодження транспортного засобу.

Згідно ч.ч. 4, 5, 6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абзаці першому пункту 4 постанови від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Під час ДТП автомобіль автомобіль ВАЗ 2108 державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , отримав механічні ушкодження. На замовлення позивача, який є власником пошкодженого внаслідок ДТП 19 квітня 2020 року транспортного засобу автомобіль ВАЗ 2108 державний номерний знак НОМЕР_2 , 21.07.2020 року судовим експертом Шаповаловим В.І., складено висновок експерта №342В автотоварознавчого дослідження. Згідно вказаного висновку вартість матеріального збитку, заподіяного власнику ВАЗ 2108, д.н.з. НОМЕР_2 , 1987 року виготовлення, складає 19090,60 грн.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, при вирішенні позову про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Разом з тим, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть, якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригод покладається на страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на Моторне (транспортне) страхове бюро України).

За ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до вимог статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" у випадку завдання збитку проведення незалежної оцінки є обов`язковим.

За змістом абзацу 2 пункту 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Частиною 1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За загальним правилом та з огляду на положення статті 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність" та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

З огляду на викладене суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги в частині відшкодування матеріальних збитків , які підтверджені висновком експерта № 342В від 21.07.2020 року, в сумі 19090,60 грн.

Згідно квитанції при пред`явленні позову до суду позивачем понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог на суму 19090,60 грн., то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 522,37 грн.

Керуючись ст.ст. 1166, 1167, 1187, 1192 ЦК України,ст.ст. 4-5, 12, 76-83,141, 280-282 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 19090 (дев`ятнадцять тисяч дев`яносто) гривень 60 копійок у якості відшкодування матеріальних збитків; 522 (п`ятсот двадцять дві) гривні 37 копійок судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Красноградський районний суд шляхом подачі в 30 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя