Провадження №2/760/1866/21
Справа №760/5360/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась з позовом до відповідача та просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні та розпоряджанні житлом шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем до 17.03.2014 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.03.2014 року був визначений порядок користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 та розділені особові рахунки.

Відповідач тривалий час не проживає в квартирі за вказаною адресою, не сплачує комунальних послуг, не несе жодних витрат по утриманню квартири. Факт непроживання відповідача у квартирі підтверджується актами від мешканців будинку та квитанціями від обслуговуючих компаній.

Крім того, відповідач у 2017 році перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння вчинив пожежу у спільному житловому приміщенні, після якої, кімната, що була виділена йому рішенням суду не придатна для проживання

На підставі вищевикладеного просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22.03.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.07.2019 року позов задоволено частково.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.10.2020 року скасовано заочне рішення від 17.07.2019 року та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначив справу у судове засідання.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що сторонами в справі надані пояснення та заперечення, підстави, визначені законом для відкладення розгляду справи та оголошення в ній перерви відсутні, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності позивача.

Від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі, у задоволенні позову просила відмовити.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Врахувавши заяву представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі до 17.03.2014 року, що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.03.2014 року.

Також, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11.12.2014 року поділено майно, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:

виділено в користування ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 , 1986 року народження, житлову кімнату № 4 на плані технічного паспорта площею 17,2 кв.м. та балкон поєднаний з кімнатою площею 0,7 кв.м.;

виділено в користування ОСОБА_4 житлову кімнату № 5 на плані технічного паспорта площею 12,9 кв.м.

У спільному користуванні залишено коридор № 1 площею 4,3 кв.м, кухню № 3 на плані технічного паспорта площею 7,0 кв.м, санвузол № 2 на плані технічного паспорта площею 2,6 кв.м.

Розділено особові рахунки по квартирі за адресою: АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1700 гривень 60 копійок судових витрат.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні та розпоряджанні житлом шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, на що слід зазначити наступне.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі.

На підтвердження факту непроживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 позивач надала акти про непроживання особи за місцем реєстрації від 17.03.2017 року, 09.04.2017 року, 22.12.2017 року.

Однак, суд вважає вказані акти не є належним доказом у справі, оскільки вони складені за два роки до подачі даної позовної заяви до суду.

Щодо складання актів слід зазначити наступне.

Як вбачається з актів від 17.03.2017 року та від 09.04.2017 року, то в них відсутня година коли приходили працівники ЖЕК та свідки - сусіди квартири АДРЕСА_3 , що підтвердили факт не проживання відповідача в ній.

Крім того, свідок ОСОБА_5 , яка проживає по АДРЕСА_4 , взагалі не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується цим же актом, у зв`язку із чим докази не проживання які надані позивачем є неналежним доказом у розумінні ЦПК України.

Акт від 22.12.2017 року не затверджений ЖЕК, що є не належним доказом та неприймається судом до уваги.

Також, позивачем надано до суду рахунок - повідомлення від 01.03.2019 року за комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_3 , з якого вбачається, що міститься заборгованість за всю квартиру, а не за частину виділену відповідачу у користування, що також не підтверджує факту не проживання відповідача у квартирі.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечення.

Також, позивачем до позовної заяви була надана довідка Форми №3 виданої КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду структурний підрозділ» Центр обслуговування споживачів № 2 від 05.04.2014 року з якої вбачається, що квартира АДРЕСА_3 знаходиться на балансі Центра обслуговування споживачів № 2, форма квартири не приватизована.

Отже, суд позбавлений можливості встановити, що квартира є приватизованою, у зв`язку із чим позивач не с власником квартири і тому не мас права вимагати усунення перешкод у користуванні квартирою на підставі ст. 391 ЦК України.

Докази того, що позивач є власником квартири АДРЕСА_3 не надано, а надано лише заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11.12.2014 року по справі № 760/8739/14-ц про поділ майна подружжя, яким виділено в користування ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 житлову кімнату № 4 на плані технічного паспорту 17,2 кв. м. та балкон поєднаний з кімнатою площею 0,7 кв.м. у спільному користуванні залишено коридор №1 площею, 4,3 кв. м, кухню № 3 на плані технічного паспорта площею, 7,0 кв. м, санвузол № 2 на плані технічного паспорта площею, 2,6 кв. м.

З наведеного рішення суду вбачається, що позивач є користувачем частини вищезазначеної квартири, а не власником.

Також в матеріалах справи міститься фотокартка надана позивачем, про те, що в кімнаті, де проживав відповідач сталась пожежа з вини відповідача коли він вживав алкогольна напої та підпалив її, і тому позивач не може проживати в квартирі.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні докази вини відповідача у пожежі.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, позивач не надала до суду належні докази які підтверджують не проживання відповідача в спірній квартирі та те, що пожежа сталася саме з його вини.

Крім того, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11.12.2014 року позивачу з сином виділено в користування кімнату, в якій вона має право проживати, а докази того, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні квартирою (кімнатою) в матеріалах справи відсутні.

В матеріалах справи наявний відзив представника відповідача з якого вбачається, що відповідач проживав в квартирі АДРЕСА_3 , оскільки в його кімнаті були його особисті речі, якими він користувався, при цьому він періодично їздив до будинку матері за адресою: АДРЕСА_6 у 2017 році, для його утримання та інколи залишався там переночувати.

Вказані твердження позивач не спростувала, відповіді на відзив не подала, у судове засідання не з`явилась.

Згідно ч. 1 ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач у позовній заяві посилається на норму ч. 1 ст.116 ЖК Української PCP.

Однак, позивачем не надано до матеріалів справи доказів, що відповідач систематично руйнує чи псує квартиру (кімнату), чи порушує правила співжиття що роблять неможливим для інших проживання з позивачем в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК української PCP осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Частиною 1 статті 76 ЩІК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідач у спірному приміщенні зареєстрований у встановленому законом порядку, є членом сім`ї позивача отже, у законний спосіб набув право користування житловим приміщенням.

Позивачем не надано доказів того, що відповідач перешкоджає їй користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю, а також те, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, та втратив інтерес до спірного житла.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24.04.2020 року по справі № 140/951/19.

Також, відповідно до п. 1 ст. 7 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

П. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь - якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно з Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законом створені.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50), п.п.40,41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 р.

У п. 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див., також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушення прав на повагу до житла.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 316, 317, 383, 391, 405 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 133, 141, 209-211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280, 281, 282, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя