Справа № 278/1918/18
Провадження №2/278/200/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2021 року Житомирський районний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Зубчук І.В., секретаря с/з Подорожньої А. О., за участі:

-позивача ОСОБА_1 ,

-представника позивача ОСОБА_2 ,

-відповідача ОСОБА_3

-представника відповідача (за його участі в судовому засіданні) ОСОБА_4

-третя особа ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_5 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати заяву про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_7 недійсною, як вчинену внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення та визначити додатковий строк в три місяці, з дня набрання рішенням суду законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_7 . Після його смерті відкрилася спадщина на: Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на земельні ділянку площею 0,46 га за цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, площею 1,2902 га та на земельну ділянку площею 2,4043 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності на будинок та земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_7

30.08.2010 року шлюб між батьками позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_7 розірвано.

Відповідно до рішення від 20.11.2012 року Житомирського районного суду, житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та за ОСОБА_5 визнано право власності на Ѕ частину будинку.

Заповіт ОСОБА_7 не складав, спадкування здійснюється за законом спадкоємцями першої черги, якими є позивач та відповідач. Позивач зазначає, що з 06.05.2014 року проживала разом з померлим батьком і своєю матір`ю в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

14.12.2017 року ОСОБА_1 подала до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Павленко П.П. заяву про відмову від своєї частки спадщини на користь матері ОСОБА_5 , оскільки вважала, що мати має повне право на спадкування.

Як в подальшому стало відомо, що ОСОБА_5 до спадкування допущена не була, а все майно успадкує лише відповідач. Однак, обставини того, що ОСОБА_5 не є спадкоємцем, позивачу нотаріусом роз`яснені не були. Наслідки того, на кого буде оформлена частка позивача у спадщині при поданні заяви про відмову від спадщини на користь ОСОБА_5 , у разі невизнання спадкоємцем першої черги матері позивача, не роз`яснювалися. Не будучи юридично обізнаною в правових наслідках своїх дій, позивач подала заяву про відмову від спадщини на користь матері.

Зрозумівши в подальшому хибність своїх дій, позивач подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у спадковій справі №57/2017, але пропустила встановлений строк на її подачу, що стало підставою для звернення до суду з позовом. В зв`язку з чим просить визначити додатковий строк три місяці для подання заяви на вступ у спадщину, оскільки вважає, що вказаний строк пропущений з поважних причин, а саме вчинення всіх необхідних формальностей для переходу спадщини після смерті батька до її матері.

04.02.2019 року від представника відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача вказує на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 проживали кожен окремо у своїй частині будинку. Також звернув увагу на те, що позивач до позову долучила копію заяви про відмову від спадщини на користь ОСОБА_5 , в якій зазначено, що їй нотаріусом роз`яснено право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом.

Представник відповідача вказує, що правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивач не скористалася, а помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

ОСОБА_1 27.02.2019 року надала відповідь на відзив, в якій не визнає доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву.

Зі змісту письмових пояснень, які надала ОСОБА_5 вбачаються обставини, за яких позивач помилково подала заяву нотаріусу про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_5

09.12.2020 року надійшли письмові пояснення позивача ОСОБА_1 , в яких остання зазначає, що відмовлялась від спадщини на користь ОСОБА_5 , вважаючи, що її мати має повне право на спадкування всього майна. Також вказала, що помилилася щодо прав і обов`язків, які мали виникнути у ОСОБА_5 в результаті відмови позивачки від прийняття спадщини.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 , просив відмовити в задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа ОСОБА_5 підтримала позовні вимоги та просила задовольнити.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 зазначила, що при написанні позивачем заяви про відмову у прийнятті спадщини на користь матері була присутня у нотаріальній конторі та чула, як нотаріус роз`яснював ОСОБА_1 про наслідки написання відповідної заяви.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 разом з матір`ю проживали до смерті ОСОБА_7 разом із спадкодавцем, дочка ОСОБА_1 проживала окремо з спадкодавцем останнім часом не спілкувалась.

Заслухавши позицію позивача та його представників, відповідача та представника відповідача, третьої особи, свідків, дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , вказаний факт підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,46 га за цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, на земельні ділянки площею 1,2902 га та 2,4043 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_2 , яке видане 27 січня 2011 року, державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №560235, державним актом на право власності на земельну ділянку серії Р4 №046631, державним актом на право власності на земельну ділянку серії IV-ЖТ №014420 (а.с. 13, 18-20).

ОСОБА_5 та ОСОБА_10 подали заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 зареєстровані приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Павленко П.П. (а.с. 240-241).

14.12.2017 року ОСОБА_1 подала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 на користь матері ОСОБА_5 , зареєстровану приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Павленко П.П. (а.с. 242).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.02.2018 року, приватним нотаріусом Павленко П.П. відмовлено ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 265).

Позивач 08.02.2018 року подала приватному нотаріусу Павленко. П.П. заяву про прийняття спадщини після смерті батька та просила анулювати попередню заяву від 14.12.2017 року про відмову від прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1273 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку для прийняття спадщини. Така заява подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Частина п`ята статті 1273 ЦК України визначає, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Цивільне законодавство також надає можливість спадкоємцю змінити своє рішення щодо відмови від прийняття спадщини. Так, частиною шостою статті 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до частини п`ятої статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Це відповідно: вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; вчинення правочину під впливом помилки; вчинення правочину під впливом обману; вчинення правочину під впливом насильства; вчинення правочину під впливом тяжкої обставини.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним (стаття 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст.219, частина перша ст.220, частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст. 222, частина друга ст. 223, частина перша ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.»

На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» « Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину».

П. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» наголошує, що «Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду України, виказану в постанові № 404/5790/16-ц, в якій особа просила суд визнати відмову від прийняття спадщини за законом після смерті батька недійсною, покликаючись на те, що така відмова від спадщини була вкрай невигідною для неї та зроблена під впливом тяжкої обставини.

Верховний Суд у цій справі зазначив, що зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку зі смертю у подальшому особи (майже через три роки), на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.

Суд не приймає до уваги покази свідків, оскільки останні не мають значення для обґрунтування підстав даного позову.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача та її представників відносно того, що ОСОБА_1 помилилася при підписанні заяви внаслідок своєї необізнаності є хибними, бо обставини, які мають для позивачки істотне значення виникли не на момент вчинення правочину і з`явилися, насамперед, внаслідок винесення приватним нотаріусом постанови про відмову в видачі свідоцтва про прийняття спадщини матір`ю позивача, що суд вважає помилкою внаслідок власного недбальства, доводи позивачки та її представників відносно того, що ОСОБА_1 помилилася при підписанні заяви внаслідок своєї необізнаності не заслуговують на увагу, оскільки відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, що не є підставою для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 1272 ЦК України слідує, що до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої 1272 ЦК України про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував своє право на прийняття спадщини, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Позовні вимоги про встановлення додаткового строку та визнання поважними причин щодо несвоєчасного подання заяви на вступ в спадщину не підтверджені належними та допустимими доказами, позивач не зазначила та не довела, що у неї були перешкоди для подання такої заяви, розпорядилась щодо спадщини на власний розсуд, відмовилась від спадщини на користь матері, що не може бути визнано судом поважною причиною. Враховуючи, що судом обставини зазначені позивачем не визнано поважними, у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, позивач не реалізувала своєчасно своє право на прийняття спадщини, суд приходить до висновку, що правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статями 5, 12, 13, 81, 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_5 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовити.

Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклик) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 09 липня 2021 року.

Суддя: І. В. Зубчук