Справа № 445/52/21
провадження № 2/445/254/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Пилип`яка П.В.,

при секретаря судового засідання Кшемінській О.Я.,

за участі позивачки ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золочеві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою шляхом виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову вказала, що відповідно до договору дарування часток квартири, посвідченого приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Плотицею Г.Д. 27.08.2020, відповідач передав, а позивачка прийняла в дар ј квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить позивачу на праві приватної власності. Підставою для проживання відповідача у вказаній квартирі було те, що до 27.08.2020 він був її співвласником, однак подарувавши свою частку позивачу втратив право на проживання у цій квартирі. Водночас, відповідач продовжує проживати у даній квартирі, участі у витратах на її утримання не приймає, добровільно залишити помешкання не бажає, хоча має у користуванні інше житло, що позбавляє можливості позивача використовувати житлове приміщення за призначенням.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Додатково пояснила, що відповідач зловживає алкогольними напоями, постійно скандалить. У позивачки є маленька дитина, а тому проживання відповідача у вказаній квартирі створює певні незручності для неї та дитини. Щодо наявності у відповідача іншого житла, зазначила, що у відповідача є матір та сестра, а тому він може йти проживати до них. Просила позов задовольнити та виселити відповідача.

Відповідач заперечив проти виселення, зазначив, що в нього немає іншого житла, де б він міг проживати. Зазначив, що укладаючи договір дарування не розумів, що це може мати такі наслідки.

Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Зокрема, як вбачається із договору дарування часток квартири від 27.08.2020, посвідченого приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Плотицею Г.Д., ѕ частки вказаної квартири позивачка отримала в дар від ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і відповідача ОСОБА_2 , яким належали на праві спільної часткової власності по ј частці вказаної квартири.

Відповідно до п.6 вказаного договору особи, котрі проживають і (або) зареєстровані у квартирі на момент укладення договору не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з квартири у строки встановлені цим договором. При цьому такий строк договором не встановлений.

З цього ж договору судом встановлено, що ј частка вказаної квартири належала відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Золочівським радіозаводом Львівської області 10.01.1996.

Згідно довідки №71 від 30.12.2020, виданої ОСББ «Надія» у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

З відмітки у паспорті відповідача ОСОБА_2 вбачається, що місце його проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , 24.05.1989 р.

На підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 та показів позивачки в судовому засіданні, судом встановлено, що ОСОБА_1 доводиться дочкою ОСОБА_2 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї позивачки ОСОБА_1 , оскільки доводиться її батьком, окрім того постійно (з 24.05.1989р.) проживає із позивачкою за адресою: АДРЕСА_2 .

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обставин, з яким закон пов`язує втрату членом сім`ї власника житла права на користування таким житлом, в ході судового розгляду не встановлено, а відтак, суд не погоджується з доводами позивачки про те, що відповідач втратив право користування вищевказаною квартирою, уклавши договір дарування частки, а тому на вимогу останнього підлягає виселенню з житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки такі твердження не засновані на законі.

Чинним законодавством України передбачені підстави для виселення особи із займаного нею житлового приміщення.

Відповідно до ст.157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч.1 ст.116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Проте, доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч.1 ст.116 ЖК Української РСР, позивачем не подано.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»), Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини», рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії», рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»).

Як встановлено судом, ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 проживає безперервно з 24.05.1989, вселення у квартиру відбулось на законних підставах, до укладення договору дарування 27.08.2020 відповідачу належала на праві власності 1/4 частки вказаної квартири. Як стверджує ОСОБА_2 це житло для нього є єдиним місцем проживання. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження передбачених законом підстав для виселення відповідача та доказів наявності у відповідача іншого житлового приміщення.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що передбачені законом підстави для виселення відповідача відсутні.

На підставі ст. 406 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 141, 263-265, 273, 274-279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути протягом 30-ти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Львівського апеляційного суду або через Золочівський районний суд Львівської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення 30-денного строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 01 березня 2021 року.

Суддя П. В. Пилип`як