Справа № 755/8095/20
"11" січня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді: Гончарука В.П.
за участі секретаря: Гриценка О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою,-
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою. Просить суд виділити ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) у користування окрему ізольовану кімнату площею 14,8 кв.м. в двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , а прохідну кімнату площею 14,9 кв.м., кухню площею 8,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., вбиральню (поєднану) площею 0,9 кв.м. та коридор площею 4,7 кв.м. залишити в загальному користуванні. Судові витрати покласти на відповідача.
Вимоги обґрунтовані тим, що з серпня 2019 року позивачка є власницею ѕ двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , які їй подарував дідусь, ОСОБА_3 . її право власності на 3/4 спірної квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.08.2019 року. Оригінал Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.08.2019 року знаходиться у неї.
Власником іншої 1/4 спірної квартири є її двоюрідний брат, ОСОБА_2 , яку він отримав, як спадкоємець, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , їхньої бабусі, ОСОБА_4 . Спадкоємцями після померлої бабусі був її чоловік, дідусь позивачки, ОСОБА_3 та відповідач, які успадкували по 1/4 спірної квартири.
Спірна двокімнатна квартира знаходиться на 5 -му поверсі 5-ти поверхової «хрущовки», має загальну площу - 45,4 кв.м., житлову площу - 29,7 кв.м. (прохідна кімната площею 14,9 кв.м. та окрема ізольована кімната площею 14,8 кв.м.). В квартирі є кухня площею 8,1 кв.м., ванна кімната площею 2,0 кв.м., вбиральня (поєднана) площею 0,9 кв.м. та коридор площею 4,7 кв.м.. Спірна квартира (прохідна кімната площею 14,9 кв.м.) має балкон площею 2, 43 кв.м.
Як відомо позивачу, в спірній квартирі ніхто не зареєстрований, але там проживає відповідач разом із своєю родиною, при цьому ключів від вхідних дверей не надає та не допускає ні позивачку ні членів її родини до її власності.
Спроби позивача врегулювати питання, щодо порядку користування спірною квартирою з відповідачем виявилися без успішними, що і стало підставою для звернення до суду.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою та постановлено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надав письмову заяву з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. В разі неявки відповідачів до суду просив розглянути справу в заочному порядку.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.
Будь-яких заяв клопотань зі сторони відповідача на адресу Дніпровського районного суду м. Києва не надходило.
Суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує представник позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею ѕ двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування ѕ квартири від 07 серпня 2019 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М.А., зареєстрований в реєстрі за № 371.
Окрім того, як встановлено в ході судового розгляду відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем ј частки квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом. (спадкова справа № 136/2018, зареєстрована в реєстрі за № 2-1480).
В свою чергу, право власності на вказану частку квартири відповідачем зареєстровано не було.
Відповідно до Довідки ЖЕД № 409 від 10 березня 2020 року за № 241, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 проживають без реєстрації відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.
Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі.
Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.
Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14.
За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Як роз`яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.
Згідно технічного паспорту на квартиру, що знаходиться в матеріалах справи, спірна двокімнатна квартира знаходиться на 5 -му поверсі 5-ти поверхової «хрущовки», має загальну площу - 45,4 кв.м., житлову площу - 29,7 кв.м. (прохідна кімната площею 14,9 кв.м. та окрема ізольована кімната площею 14,8 кв.м.). В квартирі є кухня площею 8,1 кв.м., ванна кімната площею 2,0 кв.м., вбиральня (поєднана) площею 0,9 кв.м. та коридор площею 4,7 кв.м.. Спірна квартира (прохідна кімната площею 14,9 кв.м.) має балкон площею 2, 43 кв.м.
Виходячи з предмету позову, позивач просила у своє користування виділити окрему ізольовану кімнату площею 14,8 кв.м. в двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , а прохідну кімнату площею 14,9 кв.м., кухню площею 8,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., вбиральню (поєднану) площею 0,9 кв.м. та коридор площею 4,7 кв.м. залишити в загальному користуванні.
За змістом положень статті 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15.
Також суд враховує, що в межах даного спору позивач не заявляв вимог про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, тому у суду відсутні підстави для здійснення аналізу взаємовідносин сторін по справі, пов`язаних з користування спірним житловим приміщенням, та надавати оцінку діям відповідача, щодо здійснення з його боку перешкод позивачу в користування спірною квартирою, що у сукупності всіх обставин справи мало слугувати підставою для вирішення питання, чи має місце в розрізі даного спору порушення прав іншого власника житлового приміщення, яким є позивач по справі, та чи наявні підстави для захисту прав власника в судовому порядку, виходячи з предмету позову.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , між співвласниками виникають спори щодо порядку володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю, тому суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, вважає, що виділення у користування позивача ОСОБА_1 окрему ізольовану кімнату площею 14,8 кв.м. в двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , а прохідну кімнату площею 14,9 кв.м., кухню площею 8,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., вбиральню (поєднану) площею 0,9 кв.м. та коридор площею 4,7 кв.м. залишити в загальному користуванні, буде суперечити правам та законним інтересам співвласників квартири, та враховуючи той факт, що в даному випадку неможливо забезпечити точну відповідність реальних часток співвласників їх ідеальним часткам.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою - не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача не підлягають судові витрати.
Керуючись ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 356, 358, 360, 391 ЦК України, ст. 150, 155 ЖК України, п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" та керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повний текст рішення складено 11 січня 2021 року.
Відомості щодо учасників справи:
ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_4 , зареєстрована: АДРЕСА_1 );
ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , зареєстрований: АДРЕСА_6 ).
Суддя