Провадження № 22-ц/802/196/21 Категорія: 66 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Опейда В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позов мотивовано тим, що вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , її колишній чоловік. Відповідач з січня 2016 року за зазначеною адресою не проживає та не бере участі в утриманні квартири. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаній квартирі обмежує її права як власника. Просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням вищевказаною квартирою, та зняти з реєстраційного обліку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду в якій покликається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вказує, що на підтвердження обставин, на які вона посилається в позовній заяві, нею було подано лист ГУ НПУ у Волинській області № 3/15294 від 23.09.2016 та довідку об`єднання співвласників багатоквартирного житлового будинку «Парковий Луцьк» № 05/00-20 від 02.02.2020, що підтверджують факт не проживання відповідача у квартирі з січня 2016 року. В розумінні ст. 64 ЖК УРСР відповідач на даний час не є членом сім`ї позивача. Відповідач з січня 2016 року у спірному проміщенні не проживає, а відтак він відсутній у квартирі без поважних причин понад рік. За таких обставин право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень статті 405 ЦК України. Актом обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 встановлено, що колишній чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_2 з січня 2016 року по даний час в квартирі не проживає, у ній відсутні будь-які його речі. Вказані обставини підстверджуються показами чотирьох свідків-сусідів. Просить прийняти вказаний акт в якості доказу та дослідити його, оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції, його не було. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити її позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу в даній справі не подавався.

Учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явились. Позивач належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Відповідач вчасно та належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідним оголошенням на веб-порталі судової влади.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з принципу пропорційності та розумного балансу між інтересами позивача, відповідача, а також інтересів суспільства, а також відсутності підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на житло.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до частини 4 статті 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Положення наведеної статті кореспондують до приписів частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України, в розумінні якої сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на ст. 405 ЦК України. В той же час вказує, що на даний час відповідач не є членом її сім`ї.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, положення ст. 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.01.2008, виданого Виконавчим комітетом Луцької міської ради на підставі рішення виконкому Луцької міської ради № 12-1 від 17.01.2008, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності зареєстроване, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17962023 від 03.03.2008, реєстраційний номер 21898204.

Відповідно до витягу з будинкової книги, в даному будинку зареєстрований ОСОБА_2 з 01.11.2005.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що відповідач ОСОБА_2 з 2016 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується повідомленням ЛВП ГУНП у Волинській області від 23.09.2016, довідкою ОСББ «Парковий-Луцьк» від 02.09.2020.

Для визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням необхідно встановити не тільки час відсутності у приміщенні та причини такої відсутності, а й правовий статус жилого приміщення.

З матеріалів справи убачається, що на час набуття позивачем спірної квартири у власність вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, що підтверджується відмітками у копії паспорта ОСОБА_1 . Шлюб зареєстровано 13 липня 1995 року, шлюб розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року.

За ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спірна квартира є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_2

Частинами 1,2 статті 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. У даній справі такого доведення потребує належність спірної квартири позивачу на праві особистої приватної власності, адже саме вона у позовній заяві стверджує, що дана квартира не є особистою приватною власністю.

Позивач не довела належними та допустимими доказами того, що спірна квартира придбана за її особисті кошти.

Зазначення позивачкою у позовній заяві, що квартира придбана її матір`ю ОСОБА_3 у ВАТ «Луцький шовковий комбінат «Волтекс» згідно договору купівлі-продажу, а потім вказане нерухоме майно було набуто нею у власність не підтверджується матеріалами справи. Так, договір купівлі-продажу№ 14к від 05 листопада 2002 року, укладений між ВАТ «Луцький шовковий комбінат «Волтекс» та ОСОБА_3 нотаріально не посвідчений, предметом договору є частина приміщення будівлі санаторію-профілакторію, а не квартира.

Відповідач, як співвласник квартири має право користуватись нею на свій розсуд.

За таких обставин посилання позивача на те, що відповідач довгий час не проживає у спірній квартирі та не несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг не можуть слугувати підставою для визнання його, таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

Позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставин того, що наявність реєстрації місця проживання відповідача у спірній квартирі порушує її права, як співвласника житла, користуватися, володіти та розпоряджатися ним.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Судом першої інстанції надана правильна правова оцінка поданим доказам, а саме повідомленню Луцького відділу Головного управління національної поліції у Волинській області від 25.09.2016 та довідці ОСББ «Парковий Луцьк» від 02 вересня 2020 року.

З копії Акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 , який додано до апеляційної скарги, убачається, що в ньому відсутня дата його складення і цей акт судом апеляційної інстанції не приймається як доказ.

Позивачем в супереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано суду інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.

Судом першої інстанції не допущено порушення норм матеріального права та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

На думку апеляційного суду, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи позовної заяви, надав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді