Житомирський апеляційний суд
Справа №295/745/18 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 60 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №295/745/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Доброльожа Віктор Віталійович, про визнання заповіту недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Богунського районного суду м.Житомира, ухвалене 11 березня 2021 року суддею Чішман Л.М. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 17 березня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати недійсним заповіт, складений 18 липня 2014 року його батьком ОСОБА_3 на користь відповідачки, та стягнути судові витрати.

Обґрунтовував вимоги тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . Він є спадкоємцем першої черги спадкування за законом та в установленому законом порядку звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Проте його повідомлено про наявність заповіту від 18 липня 2014 року на ім`я ОСОБА_2 . Вважає цей заповіт недійсним, оскільки ОСОБА_3 хворів на шизофренію та перебував на обліку в Житомирській обласній психіатричній лікарні, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 11 березня 2021 року визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 18 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В.В. та зареєстрований в реєстрі №2237.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Послалась на обставини, на які посилалася у відзиві на позовну заяву. Зокрема, що спадкодавець є її дядьком, з яким до його смерті вони підтримували нормальні відносини. При житті він не проявляв ознак психічного захворювання, повідомляв про те, що не підтримував стосунків із сином ОСОБА_1 . Участь у похованні ОСОБА_3 приймала вона, родичі та друзі, а його син не приймав і будь-якої допомоги не надавав.

На її думку, суд першої інстанції безпідставно визнав належним та допустимим доказом висновок судово-психіатричного експерта №111-2020 від 02.04.2020, оскільки у ньому відсутні посилання на нормативні акти та на об`єктивні дані, на підставі яких експерти прийшли до висновку, що саме 18.07.2014 ОСОБА_3 не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними через хронічне психічне захворювання.

Також, вважає, що суд залишив без уваги порушення під час проведення експертизи п.1.4 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 №1950/5), п.19 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи та не врахував підтвердження судовим експертом ОСОБА_4 в судовому засіданні обставин, що питання про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_3 не ставилось і що у останнього був компенсований стан, але це не значить, що хвороба і дефект зник.

Суд не звернув уваги, що стороною відповідача висновок судово-психіатричного експерта №111-2020 не визнається як належний та допустимий доказ, оскільки, на її думку, записи в медичній документації частково є недостовірними.

Звернула увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження тієї обставини, що психічні розлади у ОСОБА_3 не були скороминущими.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнала, посилаючись на її безпідставність та правильність висновків суду, обґрунтовано викладених у рішенні. Окрім того, послалася, що окрім висновку експерта, позов доведений поясненнями свідка, тощо.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно, до складу якого входить квартира АДРЕСА_1 .

18 липня 2014 року на випадок своєї смерті ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В.В., яким усе своє майно заповів ОСОБА_2 .

На час відкриття спадщини спадкоємцем першої черги за законом був син спадкодавця ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , який 21 вересня 2017 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Третя особа приватний нотаріус Доброльожа В.В., надіслав суду першої інстанції письмові пояснення, у яких вказав, що при посвідченні заповіту ним було дотримано усі без винятку вимоги законодавства, встановлено особу ОСОБА_3 , визначено обсяг його цивільної дієздатності. З метою встановлення дійсних намірів ОСОБА_3 нотаріус мав розмову з останнім сам-на-сам, аби виключити можливість стороннього впливу на його волевиявлення, було з`ясовано, чи розуміє ОСОБА_3 правову природу та значення складеного на його прохання заповіту, його правові наслідки. Нотаріус у поясненнях стверджував, що переконався, в тому, що заповідач, укладаючи заповіт на користь осіб, які не є його близькими родичами, діє цілеспрямовано, усвідомлено і послідовно, та вказав, що у нього не було сумніву щодо обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 30-31).

Під час розгляду справи судом ухвалою від 13 березня 2019 року призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи був здатним розуміти значення своїх дій і керувати ними станом на 18.07.2014 року ОСОБА_3 .

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №111-2020 від 02 квітня 2020 року ОСОБА_3 , 1952 року народження, станом на 18 липня 2014 року не міг у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, через хронічне психічне захворювання; ступінь порушень психіки у ОСОБА_3 з боку мислення, емоцій, волі, критичних здібностей була настільки виражена, що він не міг в повній мірі на час складення заповіту 18 липня 2014 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с.52-55).

Судом першої інстанції також допитані свідки.

Зокрема, судовий експерт ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що пацієнт ОСОБА_3 страждав на психічне захворювання, при цьому, амбулаторна картка останнього не несе інформативності щодо психічного стану особи та не вплине на наданий висновок (т.2 а.с.158-162). Тому вважав висновок експерта достовірним доказом. Також зазначила, що з показів свідків не можливо встановити внутрішній, психічний стан ОСОБА_3 в момент вчинення правочину.

Окрім того, було допитано свідка ОСОБА_6 , яка є колишньою дружиною ОСОБА_3 . Свідок пояснила, що ОСОБА_3 лікувався у психіатричній лікарні, вона навідувала його в лікарні у 1987, 2002, 2004, 2006 роках.

Свідок ОСОБА_7 , рідна сестра відповідача ОСОБА_2 , пояснила, що ОСОБА_3 часто приїздив у Полтавську область гостювати, вів себе адекватно, нормально, востаннє приїздив у 2017 році. Свідок зазначила, що ОСОБА_3 не хворів на психічні захворювання, у нього був рак легенів. Похованням ОСОБА_3 займалась ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що висновок судового експерта є достовірним доказом того, що ОСОБА_3 на час укладення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому є підстави для задоволення позову та визнання оспореного заповіту недійсним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частин першої - третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент укладення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18), від 22 травня 2019 року у справі № 234/9293/14-ц (провадження № 61-2968св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18).

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову на підставі висновку судового експерта.

Так, проведена у справі судова експертиза чіткого та категоричного висновку про неможливість ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час підписання оспорюваного заповіту не надала, а висновки експертів про те, що він не міг у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, через хронічне психічне захворювання не можуть бути підставою для скасування зазначеного заповіту.

Окрім того, висновок експерта містить посилання, що перебіг захворювання ОСОБА_3 був досить сприятливим, з довготривалими періодами ремісій.

Покази свідків у даному випадку не можуть бути достовірним доказом психічного стану спадкодавця в момент вчинення правочину.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, враховуючи, що позивач не довів за допомогою належних та допустимих доказів ту обставину, що спадкодавець на момент складання заповіту 18 липня 2014 року перебував у стані, який не давав йому можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, рішення суду першої інстанції про задоволення позову підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п.п. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені нею судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в сумі 1058 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 березня 2021 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1058 грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 12 липня 2021 року.