Справа № 740/3799/21
Провадження № 2/740/1131/21
У Х В А Л А

08 липня 2021 року м. Ніжин

Суддя Ніжинського міськрайонного суду Шевченко І. М., розглянувши клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю агропромислової компанії «Магнат» про забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю агропромислової компанії «Магнат» до Фермерського господарства «Павленко Агро», ОСОБА_1 про визнання переважного права на укладення договору оренди земельних ділянок,

установив:

07 липня 2021 року ТОВ АК «Магнат» звернулося до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з указаним позовом, в якому просило визнати за ним переважне право на укладення з ОСОБА_1 договору оренду земельних ділянок з кадастровими номерами: :08:004:1116, :08:004:1207, :08:001:1013 та :08:004:1014, та перевести права та обов`язки орендаря за договорами оренди від 18.05.2020 з ФГ «Павленко Агро» на ТОВ АК «Магнат».

У прохальній частині вказаної позовної заяви міститься клопотання про забезпечення позову шляхом накладення заборони ФГ «Павленко Агро» та іншим третім особам проводити сільськогосподарські роботи, у тому числі зі збору врожаю, на земельних ділянках з кадастровими номерами: :08:004:1116, :08:004:1207, :08:001:1013 та :08:004:1014, - до розгляду цієї справи по суті.

Розгляд заяви про забезпечення позову проводиться в порядку ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів, передбачених ч. 1 ст. 150 ЦПК України, утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

За правилами ч. 3 ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимоги.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 1 ч. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (заява № 31107/96, п. 58). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62 від 10 травня 2007 року).

Судова практика Європейського суду з прав людини орієнтує на те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Із доданих до позовної заяви матеріалів убачається, що ОСОБА_1 має у власності земельні ділянки площами 0,788 га, 0,8019 га, 2,0669 га та 2,3007 га, які розташовані на території Безуглівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області.

18.05.2020 року між ОСОБА_1 та ФГ «Павленко Агро» укладено договори оренди зазначених земельних ділянок строком до 20.05.2030 року.

Листом-повідомленням від 26 травня 2021 року ТОВ АК «Магнат» повідомило ОСОБА_1 про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди вказаних земельних ділянок на тих самих умовах, що були укладені з ФГ «Павленко Агро».

05 липня 2021 року ТОВ АК «Магнат» отримало відповідь ОСОБА_1 з відмовою укласти договір оренди земельних ділянок.

З викладеного вбачається, що на підставі договорів оренди від 18.05.2020 року на цей час ФГ «Павленко Агро» є орендарем указаних земельних ділянок та є суб`єктом господарювання.

Указане дає підстави для висновку, що заборона ФГ «Павленко Агро» проводити сільськогосподарські роботи, у тому числі зі збору врожаю, на вказаних земельних ділянках, перешкодить його господарській діяльності. Такий вид забезпечення позову не є співмірним і потягне негативні наслідки для ФГ «Павленко Агро».

Із матеріалів позовної заяви не вбачається, що невжиття саме такого заходу забезпечення позову утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення за позовними вимогами про визнання переважного права на укладення договору оренди земельних ділянок.

З урахуванням викладеного, у задоволенні клопотання про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст. 149, 150, 153, 260 ЦПК України, -

ухвалив:

У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю агропромислової компанії «Магнат» про забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю агропромислової компанії «Магнат» до Фермерського господарства «Павленко Агро», ОСОБА_1 про визнання переважного права на укладення договору оренди земельних ділянок відмовити.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І. М. Шевченко