Справа №522/8431/20
Провадження №2/522/2718/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Донцова Д.Ю.

за участі секретаря судового засідання Смоковій А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 26.05.2020 року з позовною заявою звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості.

В обґрунтування позову зазначається, що 12.12.2012 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №1522/18868/12 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики було задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 295 741,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 452,41 грн; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 359 685,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 766,59 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили.

Як вказав позивач, рішення суду від 12.12.2012 року станом на теперішній час не виконано, у зв`язку з чим позивачка звернулась з позовною заявою в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 3% річних від простроченої суми заборгованості та інфляційні витрати за період з травня 2017 року по квітень 2020 року на суму 97 471,02 грн., стягнути з ОСОБА_3 3% річних від простроченої суми заборгованості та інфляційні витрати за період з травня 2017 року по квітень 2020 року на суму 118 554,47 грн. та вирішити питання щодо судових витрат.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У судове засідання 30.06.2020 року сторони по справі не з`явились, від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, а також заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та заява про закриття провадження у справі відносно ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.06.2020 року провадження у даній цивільній справі закрито в частині вимог щодо ОСОБА_3

14.09.2020 року представником відповідача подано до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що усі спори між сторонами були врегульовані в позасудовому порядку та ОСОБА_1 не зверталась до виконавчої служби для примусового виконання рішення суду від 12.12.2012 року.

У судове засідання 17.09.2020 року з`явились представник позивача та представник відповідача, позивач позовну заяву підтримав у повному обсязі, відповідач позовну заяву не визнав.

У судове засідання 02.12.2020 року з`явився представник позивача, відповідач не з`явився, повідомлявся належним чином, від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою представника відповідача.

16.02.2021 року представником відповідача подано до суду письмові пояснення, в яких відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити, також подано заяву про застосування строку позовної давності.

У судове засідання 17.02.2021 року з`явились представник позивача та представник відповідача.

31.03.2021 року справа не розглядалась у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

У судове засідання 19.05.2021 року з`явився представник відповідача, позивач не з`явився, повідомлявся належним чином.

У судове засідання 17.06.2021 року з`явились представник позивача та представник відповідача.

У судове засідання 08.07.2021 року з`явились представник позивача та представник відповідача. Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та просив у задоволенні позовної заяви відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.12.2012 року у справі №1522/18868/12 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики було задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 295 741,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 452,41 грн; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 359 685,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 766,59 грн., яке набрало законної сили.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи №1522/18868/12, 06.03.2013 року представник ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про видачу виконавчого листа по цивільній справі №1522/18868/12.

Проте доказів того, чи було відкрите виконавче провадження за вказаним виконавчим листом матеріали справи не містять.

Позивачка стверджує, що рішення суду від 12.12.2012 року станом на теперішній час не виконано.

З матеріалів цивільної справи №1522/18868/12 вбачається, що 21.02.2020 року ОСОБА_1 повторно звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про видачу виконавчого листа по цивільній справі №1522/18868/12.

Будь-яких доказів про виконання вищевказаного рішення суду в добровільному порядку відповідачем не надано.

Таким чином, на підставі рішення суду у відповідачів виникло зобов`язання сплатити на користь позивача визначену судовим рішенням суму боргу з часу набрання судовим рішенням законної сили.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до рішення суду є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі N 686/21962/15-ц).

Правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Серед іншого правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18).

У постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі N 922/4099/17 зазначено, що відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, щодо неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Згідно зі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З позовної заяви, суд вбачає, що позивачем було заявлено вимогу щодо стягнення з ОСОБА_2 3% річних від простроченої суми заборгованості та інфляційні витрати за період з травня 2017 року по квітень 2020 року на суму простроченої заборгованості у розмірі 295 741,00 грн., однак детального розрахунку суду не надано.

Разом з тим у постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі №910/20107/17 викладений наступний правовий висновок: "З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі N 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам N 922/744/18 та N 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі N 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі N 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі N 905/305/18, від 21.05.2018 по справі N 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі N 927/467/17.

Відповідно до здійсненого судом розрахунку, сума 3% річних від простроченої відповідачем суми заборгованості у розмірі 295 741,00 грн. за період з 26.05.2017 року по квітень 2020 року ( розрахунковий період 1071 днів) становить 26 033,31 грн., інфляційні витрати за період з травня 2017 року по квітень 2020 року на суму простроченої заборгованості у розмірі 295 741,00 грн. становлять 70 386,36 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги що відповідачем не надано суду доказів виконання в односторонньому порядку грошового зобов`язання відповідно до рішення суду, яким з неї стягнуто на користь позивача грошові кошти, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 3% річних від простроченої суми заборгованості та інфляційні витрати у розмірі 96 419,67 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2160,25 грн., що підтверджується платіжним квитанцією від 25.05.2020 року.

Оскільки судом задоволено позовні вимоги позивача в розмірі 96 419,67 грн., що складає 98,9 % від загальної суми позовних вимог, сума судового збору, що належить стягненню з відповідача на користь позивача, складає 2 136,49 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 177, 209, 210, 223, 247, 265, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості та інфляційні витрати задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) 3% річних та інфляційні витрати від простроченої суми заборгованості у розмірі 96 419 ( дев`яносто шість тисяч чотириста дев`ятнадцять) гривень 67 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 2 136 (дві тисячі сто тридцять шість) гривень 49 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 09.07.2021 року.

Суддя Донцов Д.Ю.