Справа № 161/1764/20
Провадження № 2/161/254/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Олексюка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Самсонюк Ю.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Боратинська сільська рада Луцького району, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Позов обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_5 , яка була особою похилого віку, часто хворіла, останні роки перед смертю вона не могла самостійно себе обслуговувати та потребувала сторонньої допомоги. Позивач вказує, що вона спільно проживала з спадкодавцем ОСОБА_5 та доглядала її, забезпечувала ліками, побутовим обслуговуванням. Такі обставини були відомі відповідачу ОСОБА_3 та Гіркополонківській сільській раді Луцького району Волинської області. Позивач вважає, що вона є єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, після смерті матері ОСОБА_5 . Факт прийняття спадщини відповідачем ОСОБА_3 став їй відомим від державного нотаріуса, до якого вона звернулась з метою оформлення спадкових прав на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Таким чином позивач дізналась, що 22 травня 2000 року її брат ОСОБА_6 (син спадкодавця ОСОБА_5 ) звернувся до Луцької районної державної нотаріальної контори, надав довідку сільської ради про те, що він спільно проживав з покійною матір`ю, а тому вважається таким, що прийняв спадщину. Однак, така обставина не відповідає дійсності.

22 травня 2000 року державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області Кордунову П.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , а саме: на земельну ділянку площею 5,98 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

09 вересня 2013 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Кордунову А.П. (як спадкоємцю першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 ) видано свідоцтво на спадщину за законом, яка складається з земельної ділянки площею 5,98 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лаврівської сільської ради Луцького району Волинської області, та належала спадкодавцю ОСОБА_6 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ №005267, виданого 06 грудня 2001 року Лаврівською сільською радою Луцького району Волинської області, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:2964.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 наразі є власником земельної ділянки, яка входила до складу спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_5 .

На підставі наведеного позивач просить: 1) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Максим`як Ж.В. 09 вересня 2013 року у спадковій справі№77-2012 за 2012 рік, зареєстроване в реєстрі №858, виданого на спадкове майно ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ім`я ОСОБА_3 , що складається з права на земельну ділянку площею 5,98 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 2) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області 22 травня 2000 року у спадковій справі №378-2000 за 2000 рік, зареєстроване в реєстрі за №2-854, виданого на спадкове майно ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_6 , що складається з права на земельну ділянку площею 5,98 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 3) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ВЛ №005267, виданого 06 грудня 2001 року Лаврівською сільською радою Луцького району Волинської області, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:2964, та скасувати реєстрацію державного акту.

Ухвалою від 03 березня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

16 квітня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_3 . Заперечуючи позов, відповідач ОСОБА_3 вказує, що він, спадкоємець першої черги за законом після смерті свого батька ОСОБА_6 , отримав свідоцтво про право на спадщину за законом в 2013 році, оформлення спадщини відбулось законно та без будь-яких порушень прав третіх осіб. З часу смерті ОСОБА_5 минуло 26 років, впродовж всього цього часу позивач не вживала заходів для оформлення своїх спадкових прав після смерті матері. Відповідач заявляє про пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду з цим позовом та просить в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, які наведені в позовній заяві, просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 в судовому засіданні позов заперечував з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях до нього, просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області та представник третьої особи Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії, повторно виданого 18 травня 2000 року Луцьким районним відділом реєстрації актів громадянського стану Волинської області (а.с.10).

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповіту не складала, а тому, в цьому випадку спадкування здійснювалось за законом.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 524 ЦК УРСР (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Встановлено, що до майна померлої ОСОБА_5 Луцькою районною державною нотаріальною конторою Волинської області заведено спадкову справу №378/2000.

Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (ст. 560 ЦК УРСР).

З матеріалів спадкової справи №378/2000 вбачається, що 22 травня 2000 року ОСОБА_6 , як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав після смерті матері ОСОБА_5 та 22 травня 2000 року отримав на своє ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області, зареєстроване в реєстрі за №2-854.

Спадкове майно, на яке видано вищевказане свідоцтво, складається з права на земельну частку (пай), що знаходиться в колективній власності КСП «Лаврів» Луцького району Волинської області. Розмір земельної ділянки становить 2,79 умовних кадастрових гектарів.

Таким чином, матеріали дослідженої судом спадкової справи свідчать, що єдиним спадкоємцем, який звернувся до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 був син останньої ОСОБА_6 . ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом, до спадкування закликана не була.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. 09 вересня 2013 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Ж.В. на ім`я ОСОБА_3 , як спадкоємцю першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_6 , видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з: земельної ділянки площею 5,98 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лаврівської сільської ради Луцького району Волинської області, і належить спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ №005267, виданого 06 грудня 2001 року Лаврівською сільською радою Луцького району Волинської області, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:2964 (а.с.11).

Також встановлено, що 23 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Луцької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що розташований за адресою: по АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).

Листом №491/01-16 від 24 квітня 2019 року нотаріальна контора повідомила позивачу про те, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 була відкрита 22 травня 2000 року нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області та наразі перебуває на зберіганні у Волинському обласному нотаріальному архіві. Також позивачу повідомлено про неможливість задоволення її заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину та роз`яснено право звернення до суду з метою подальшого вирішення питання спадкування (а.с. 13).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що її брат ОСОБА_6 не мав права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їхньої матері ОСОБА_5 , оскільки не прийняв спадщину в порядку та у спосіб, передбачений законом. З огляду на вказані обставини, позивач вважає, що свідоцтво про право на спадщину, видане 22 травня 2000 року на ім`я ОСОБА_6 , підлягає скасуванню.

Згідно з ст. 549 ЦК УРСР (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Досліджуючи питання способу прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , суд встановив, що в матеріалах спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 наявна довідка Лаврівської сільської ради Луцького району Волинської області № 405 від травня 2000 року, зі змісту якої, зокрема, вбачається, що спадкодавець ОСОБА_5 до дня смерті проживала одна в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; спадкоємець ОСОБА_6 вступив у фактичне володіння спадковим майном до шести місяців з дня смерті спадкодавця шляхом здійснення догляду за житловим будинком.

Разом з тим позивач вказує, що вона проживала разом з матір`ю до дня її смерті, допомагала їй та доглядала. На підтвердження вказаної обставини позивач долучила до матеріалів справи довідку Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області №30 від 01 квітня 2019 року про те, що згідно із записами в погосподарській книзі за ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Спадкодавець ОСОБА_5 до дня смерті була зареєстрована та проживала за вищевказаною адресою з дочкою ОСОБА_1 , яка вступила у фактичне володіння спадковим майном шляхом спільного проживання зі спадкодавцем до дня смерті (а.с.15).

Варто відзначити, що питання порядку та передумов визнання недійсним в судовому порядку свідоцтва про право на спадщину за законом ЦК УРСР врегульовано не було. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач звертав увагу на те, що позивачеві було відомо про наявність виданого ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом, однак вона звернулась до суду з цим позовом лише через дванадцять шість років після відкриття спадщини. У зв`язку з викладеним відповідач просить застосувати строк позовної давності.

Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує.

Аналогічні положення містяться й у частині четвертій статті 319 ЦК України.

Аналізуючи положення частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України («власність зобов`язує») необхідно зазначити, що власник зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності.

Наведене дозволяє дійти висновку, що позивач, у разі набуття статусу власника майна на підставі спадкування за законом, наділена обов`язками щодо утримання такого майна.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Позивач ОСОБА_1 , зазначаючи в позовних вимогах про те, що вона не знала про оформлення права власності на земельну ділянку за своїм братом, не довела належними та допустимими доказами, які б свідчили про її необізнаність впродовж майже 26 років щодо стану спадкового майна, тим більше, що вона та її брат весь час проживали в одному селі.

Суд погоджується з доводами сторони відповідача ОСОБА_3 про те, що позивач не навела жодної обставини, яка б могла стати перешкодою для неї щодо своєчасного оформлення її спадкових прав після смерті матері.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов`язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу (Stubbings and Others v. The United Kingdom 22083/93).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Постановою КМУ №786 від 30 вересня 2015 року «Деякі питання надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» надано відкритий доступ до інформації про майно особи. Наведене свідчить, що з третьої декади 2015 року позивач мала можливість ознайомитись з відомостями, наявними в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, щодо стану спадкового майна та довідатися про порушення її прав. Однак, з цим позовом до суду ОСОБА_1 звернулась лише 03 лютого 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, тому наявні правові підстави для застосування норми частини четвертої статті 267 ЦК України.

З наведених підстав суд відмовляє в задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області 22 травня 2000 року, виданого на спадкове майно ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_6 , що складається з права на земельну ділянку площею 5,98 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського вир обництва.

Показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 суд враховує, однак за своїм змістом такі показання свідків не впливають на правильність висновків суду щодо наявності підстав для застосування норми ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні решти вимог позову, зокрема, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09 вересня 2013 року на ім`я ОСОБА_3 та про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ВЛ №005267, виданого 06 грудня 2001 року Лаврівською сільською радою Луцького району Волинської області, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:2964, оскільки такі вимоги є похідними від незадоволеної судом вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22 травня 2000 року на ім`я ОСОБА_6 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Боратинська сільська рада Луцького району, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк