№336/2860/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2021 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Боєва Є.С.,

за участю: секретаря судового засідання Мойсєєвої Г.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про усунення перешкод у користуванні влаісністю шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

16.04.2021 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про усунення перешкод у користуванні влаісністю шляхом вселення, , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, в якій позивач просить усунути йому перешкоди в користуванні належним йому на праві спільної часткової власності майном, а саме: виділеною у користування кімнатою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення у вказану кімнату.

Свої вимоги мотивує тим, що позивач і відповідач ОСОБА_3 перебувала у зареєстровано шлюбу з 26.02.1975 по 05.11.2010 роки. 20.05.2005 за договором купівлі-продажу позивачем було придбано чотирикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 для проживання сім`ї. В даній квартирі були зареєстровані та оселились для проживання позивач та відповідач ОСОБА_3 , як подружжя, а також оселились в різний час наші діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , зять ОСОБА_7 та онуки ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2018 у цивільній справі №336/7136/17 були визначені частки кожного із співвласників у квартирі та встановлено, що позивачу та відповідачці ОСОБА_3 належить право власності кожному на Ѕ частині квартири за спірною адресою. Та встановлено порядок користування зазначеною квартирою: позивачу виділено - житлові кімнати НОМЕР_4 площею 11,7 м2 та НОМЕР_5 площею 12,4 м2, загальною площею 21,1 м2 та балкон (лоджія), к користування відповідача ОСОБА_3 - житлові кімнати НОМЕР_6 площею 7,4 м2 та НОМЕР_7 площею 17,3 м2 загальною житловою площею 54,7 м2. У спільному користуванні залишили службові та підсобні приміщення: кухня, ванна кімната, туалет, коридор, комора. Вказаним рішенням також встановлено, що сім`я ОСОБА_10 та їх діти ОСОБА_8 , ОСОБА_8 в жовтня 2017 виїхали з квартири та мешкають в іншому житловому приміщенні, квартирою не користуються і не утримують її.

Наразі в квартирі проживають позивача та відповідачі. ОСОБА_4 без дозволу позивача зайняла кімнату НОМЕР_4 для зберігання своїх речей, за користування житловим приміщенням комунальні послуги не сплачує. Всіх намагання позивача не увінчались успіхом, відповідачі чинять фізичний та моральний опір, не допускають його до зазначеної кімнати, намагаються виселити з квартири. У зв`язку із викладеним просить усунути перешкоди у користування кімнатою НОМЕР_4 площею 11,7 м2 з балконом (лоджією) шляхом його вселення.

Ухвалою суду від 19.04.2021 відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

03.06.2021 до суду надійшов відзив, за змістом якого відповідачі просять розглядати справу за їх відсутності та відмовити у задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовують тим, що твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_4 без дозволу зайняла кімнату НОМЕР_4 площею 11,7 кв.м. та використовує її для зберігання своїх речей не відповідає дійсності, оскільки вона проживає в кімнаті НОМЕР_4, тому там знаходяться її речі. З 07.11.2005 року вона вселилася у вказану квартиру в якості члена сім`ї власника, а саме з моменту придбання квартири її батьками. На тих же підставах були вселені її чоловік ОСОБА_11 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З моменту вселення батьки виділили їй з чоловіком і дитиною кімнату НОМЕР_4 , площею 117, кв.м., в якій вона проживає й до цього часу. На час звернення позивача до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою і виділення йому в користування саме кімнати НОМЕР_4, де проживала на той час відповідач зі своїм сином, позивачу достовірно було відомо, що ця кімната зайнята членами сім`ї. Факт фактичного проживання ОСОБА_4 в зазначеній кімнаті підтверджується актом обстеження житлового приміщення від 30.10.2019. Крім того, факт законності вселення та проживання в кімнаті НОМЕР_4 площею 11,7 кв.м. в квартирі встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.11.2019 року у справі №336/4045/19, а саме «Враховуючи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , як члени сім`ї ОСОБА_1 , вселилась до житлового приміщення у встановлений законом спосіб, а позивачем не наведено доказів на підтвердження того, що вказані відповідачі руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, суд не встановив підстав для їх виселення.», а тому відповідач ОСОБА_4 займає кімнату на законних підставах.

11.06.2021 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому позовну заяву просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

В судове засідання відповідача та треті особи, які не в`являють самостійних вимог не з`явились, клопотань чи заяв не надходило.

В судовому засіданні позивач та представника позивача позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2018 у справі № 336/7163/17 задоволено позов ОСОБА_1 про визначення часток співвласників у квартирі, встановлення порядку користування квартирою. Визначено, що частка кожного із співвласників, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в квартирі АДРЕСА_4 є рівними та становлять по Ѕ частці. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_4 , наступним чином: виділено в користування ОСОБА_1 житлові кімнати НОМЕР_4 площею 11,7 кв.м. та НОМЕР_5 площею 12,4 кв.м., загальною площею 24,1 кв.м.; виділено у користування ОСОБА_3 житлові кімнати НОМЕР_6 площею 7,4 кв.м. та НОМЕР_7 площею 17,3 кв.м., загальною житловою площею 24,7 кв.м. Залишено у спільному користуванні співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 службові та підсобні приміщення - кухня, ванна кімната, туалет, коридор, комора.

ОСОБА_4 без дозволу позивача зайняла кімнату № 2 ; відповідачі чинять фізичний та моральний опір, не допускають позивача до зазначеної кімнати.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та/або розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних договірних правовідносин відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником майна, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Таким чином для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2018 (справа № 336/7163/17) визначено частки співвласників у квартирі та становлено порядок користування квартирою. Позивачем доведено (листування позивача із правоохоронними органами, вкладний лист до історії хвороби від 160.2021), а відповідачами не тільки не спростовано, а й підтверджено поясненнями у відзиві, що дійсно відповідач ОСОБА_4 чинить перешкоди у користуванні кімнатою НОМЕР_4 площею 11,7 кв.м., яку судовим рішенням виділено в користування позивачу.

Відтак наявні правові підстави для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном.

Посилання відповідачів у відзиві на те, що за наявності судового рішення про відмову виселення ОСОБА_4 позивач не підлягає вселенню в спірну кімнату, суд відхиляє з огляду на таке.

Позивачем пред`явлено негаторний позов про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення у спірну квартиру через наявність перешкод здійснювати своє право користуватися та розпоряджатися належним йому майном, і цей спосіб захисту цивільного права відповідає вимогам, установленим частиною другою статті 16 ЦК України. Власник має право на вселення у належне йому житло безвідносно до того, чи проживає в ньому (правомірно чи неправомірно) ще хтось (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15.08.2019 у справі №337/4446/18).

Доводи відповідачів зводяться до незгоди ОСОБА_4 із вищевказаним рішенням суду щодо визначення порядку користування квартирою.

Слід зазначити, що ОСОБА_4 було залучено до участі у справі 336/7163/17 в якості третьої особи, судом було заслухані її пояснення щодо встановленого раніше порядку користування між батьками та членами сім`ї власників, однак судом враховано, що треті особи по справі (у т.ч. ОСОБА_4 ) не є співвласниками квартири, а тому порядок користування визначено лише між співвласниками - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Обов`язковість судових рішень віднесено до основних засад судочинства (ст. 129 Конституції України, ст.ст. 2, 18 ЦПК України). Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили встановлено порядок користування квартирою, у тому числі кімнатою НОМЕР_4 , доводи відповідачів є неспроможними.

Щодо посилання відповідачів ст. 156 Житлового кодексу УРСР, суд зазначає таке.

З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень Житлового кодексу УРСР, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).

За наведених вище обставин, суд вважає, що право власності ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом вселення його в кімнату НОМЕР_4 площею 11,7 кв.м., якою він має право користуватися відповідно до судового рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2018 у справі № 336/7163/17. При цьому суд бере до уваги, що вказаним рішенням балкон у кімнаті НОМЕР_4 не віднесений до службових та підсобних приміщень, які залишені у спільному користуванні співвласників.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, тому за правилами ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн., з 454 грн. з кожного відповідача.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 259, 264, 265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення - задовольнити в повному обсязі.

Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перешкоди у користуванні належною йому на праві спільної часткової власності майном, а саме виділеною йому в користування кімнатою АДРЕСА_5 , та вселити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в кімнату НОМЕР_4, площею 11,7 м2 з балконом (лоджією) площею 6,72*0,5 м2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 454 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 454 грн.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України зазначаються наступні відомості:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач 1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач 2 - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка діє у свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , 2011 р.н., зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 12 липня 2021 року.

Суддя Є.С. Боєв

06.07.21