Провадження № 2/761/558/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Смігунову В.В., Позднякову В.С., Гриб Д.В.,

Венгерчук В.В., Горпенюк М.А.,

за участі представника відповідача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію права власності на майно,-

В С Т А Н О В И В:

21 березня 2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію права власності на майно.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

У зв`язку із цим ухвалою суду від 24.10.2019 року було зупинено провадження у справі. В подальшому, ухвалою суду від 30.03.2020 року провадження по справі відновлено та ухвалою суду від 25.05.2020 року замінено позивача ОСОБА_4 на його правонаступника - ОСОБА_2 .

В своїх вимогах позивач просить:

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 23.11.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за № 9819;

скасувати запис №23540731 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності за відповідачем на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38315654 від 23.11.2017 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Вимоги позову обгрунтовані тим, що ОСОБА_4 є особою похилого віку. У травні 2013 року, як зазначено в позовній заяві, у позивача в очах різко відразу з`явився туман, який протягом 2013-2017 років поступово дуже повільно незважаючи на консервативну терапію посилювався. Станом на червень 2016 року - лютий 2017 року позивачу стало важко читати навіть в окулярах для читання, а також з`явилися проблеми з голінням скронь і тому подібне. У нього було діагностовано відкритокутову ІІІ (третю стадію) А-В глаукому обох очей, ускладнену катарактою обох очей. Після оперативного втручання було відновлено частково та на нетривалий час функцію тільки одного ока. Тобто з 2013 року по дату звернення до суду з позовом, позивач мав вади із зором через прогресуюче хронічне захворювання.

Також в позові зазначається, що в зв`язку із загостенням інших хвороб, позивач не виходить з дому взагалі та потребує стороннього догляду. Відповідач по справі, як сусідка позивача, погодилася здійснювати постійний догляд за ОСОБА_4 на тих умовах, що буде укладено спадковий договір щодо квартири АДРЕСА_1 .

23.11.2017 року ОСОБА_4 , вважаючи що укладає з відповідачем спадковий договір уклав з нею договір дарування зазначеної квартири.

Як зазначає позивач в позовній заяві, на момент укладення спірного договору, позивач був особою похилого віку, мав істотні вади зору, які серед іншого перешкоджали читанню внаслідок старості та перенесених операцій на очах, особисто не міг прочитати текст договору, договір нотаріусом йому не зачитувався.

Також як зазначено в позові, в договорі відсутня відмітка що договір зачитувався позивачу вголос. Також позивач зазначає в позові, що після укладення договору дарування квартири, ключі не були передані відповідачу і в подальшому саме позивач сплачував усі комунальні платежі по квартирі.

А тому на підставі положень статті 229 ЦК України позивач просить визнати зазначений договір недійсним.

Крім того, на підставі положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» у випадку визнання недійсним договору дарування квартири, позивач просить скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем.

06.06.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що відповідач заперечує намір сторін укласти спадковий договір чи будь-який інший правочин, окрім договору дарування. Самодостатність, статус позивача як керівника ТОВ «Науково-виробничого підприємства «Плазмотехніка» та здійснювані ним види підприємницької діяльності вказують на тривалу роботу позивача з документами, зокрема з договорами. Зазначені обставини в сукупності спростовують можливість нерозуміння позивачем природи правочину в момент його укладення, а описаний в позові стан позивача за відсутності в матеріалах справи доказів (висновків МСЕК, посвідчення інваліда по зору тощо) є непереконливими та недоведеними. На момент вчинення спірного правочину на праві власності ОСОБА_4 належало три квартири. ОСОБА_4 проживав за адресою реєстрації, що спростовує його проживання у подарованій квартирі. Відповідач фактично отримала у володіння квартиру і після укладення договорів з обслуговуючими організаціями саме вона здійснювала сплату за житлово-комунальні послуги. Також представник зазначає, що враховуючи власні інтереси, позивач сам запропонував дарування та добровільно погодився з умовами договору, визначивши при цьому характер правочину та всі його істотні умови (п.7, 8 Договору).

В судовому засіданні, яке відбулось 20.06.2018 року, до матеріалів справи було приєднано відповідь на відзив в якій представник ОСОБА_4 наполягав на задоволенні позовних вимог на тій підставі що ОСОБА_4 не мав наміру укладати договір дарування та відповідачем не спростовано жодної з обставин, якими обгрунтовані позовні вимоги, а наведені у відзиві заперечення проти позову є повністю надуманими.

03.07.2019 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник відповідача зазначає, що надані представником позивача документи не стосуються укладеного договору так як датовані після його укладення.

В судовому засіданні, яке відбулось 10.09.2019 року позивач ОСОБА_4 та його представники заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити позовні вимоги. В судове засідання, яке відбулось 27.05.2021 року представники позивача не з`явились, від адвоката Бойко Н.В. надійшла заява про відкладення слухання справи у зв`язку з зайнятістю в іншому процесі.

В той же час представник відповідача категорично заперечував проти відкладення слухання справи та обгрунтовував тим, що дане судове засідання було призначене саме для прослуховування звукозапису підготовчого судового засідання та вирішення питання прийняття доказів, які надавались стороною позивача після закриття підготовчого судового засідання. В той же час, позивач має декілька адвокатів та жоден з них не надав доказів зайнятості в даний час в іншому процесі. А тому представник відповідача вважав, що такі дії позивача спрямовані на затягування розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа - в судовому засіданні зазначила, що при вчиненні спірного правочину вона вчинила всі дії у відповідності до положень діючого законодавства, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі положень ч.1 ст.223 ЦПК України, суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторони позивача.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши сторони, свідків, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23.11.2017 року ОСОБА_4 (далі - Дарувальник) та ОСОБА_3 (далі - Обдаровувана) уклади договір дарування квартири за умовами якого Дарувальник, повністю розуміючи значення своїх дій, передав безоплатно у власність Обдаровуваної квартиру АДРЕСА_1 .

Договір підписаний сторонами, що свідчить про їх згоду із зазначеними умовами. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №9819.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що на підставі положень статті 229 ЦК України договір дарування є недійсним.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

наявність підстав для оспорення правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. .

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню

Відповідно до ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під ПОМИЛКОЮ розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)»

Як вбачається, в тексті договору зазначено, що сторони усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутністю будь- якого примусу уклали зазначений договір.

Крім того, сторони в п.7 зазначили, зокрема, що укладення цього договору відповідає інтересам сторін, волевиявлення є вільним та усвідомленим; умови цього договору зрозумілі і відповідають дійсним намірам сторін; цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Як зазначено в позові, на момент підписання спірного правочину ОСОБА_4 мав вади зору внаслідок яких він не мав можливості прочитати такий договір.

Сторона позивача на підтвердження зазначених обставин надала копію медичної документації датованої червень 2013 року - лютий 2019 року. Проте жоден із медичних висновків не містить інформації, що ОСОБА_4 не мав можливості прочитати і підписати текст договору.

В той же час сторона позивача в підготовчому судовому засіданні не зверталась до суду з клопотанням про призначення відповідної експертизи та не надавала висновків експерта на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_4 потребував сторонньої допомоги та мав вади зору внаслідок яких не мав можливості особисто прочитати текст спірного договору.

Лише після запитань представника відповідача в судовому засіданні про наявність висновку експерта яким встановлено що дійсно ОСОБА_4 внаслідок вад зору не мав можливості прочитати текст оскаржуваного договору та вже після його смерті, сторона позивача, з порушенням вимог ЦПК України щодо порядку надання доказів, надала до суду висновок експерта. Проте оскільки такий доказ поданий з порушенням вимог ЦПК України (сторона не надала його в підготовчому засіданні та не повідомляла про можливість його надання в подальшому) суд не прийняв такий доказ.

В позовній заяві зазначається, що позивач не мав наміру укладати договір дарування квартири і не передавав квартиру відповідачу про що свідчить зокрема і сплата ним за житлово-комунальні послуги.

З копій квитанцій, які надані до позовної заяви вбачається, що за жовтень, листопад та грудень 2017 року, січень 2018 року та травень 2018 року дійсно сплачено за житлово-комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_4

16.07.2018 року ОСОБА_3 уклала договори з обслуговуючими організаціями та почала сплачувати витрати по утриманню квартири АДРЕСА_1 .

В той же час, згідно з умовами договору дарування - п.10 - сторони визначили, що фактом прийняття дарунка є отримання оригіналу договору дарування «Обдаровуваною». Сторона позивача в судовому засіданні не надала доказів, що Обдаровуваній не було передано оригінал договору дарування. Проте враховуючи, що ОСОБА_3 уклала договори з обслуговуючими організаціями, вказана обставина свідчить про наявність оригіналу договору саме в Обдаровуваної.

Також представник позивача зазначив, що ОСОБА_4 мав намір продати квартиру для можливості сплачувати рахунки пов`язані з лікуванням онкологічного захворювання. Однак представник не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження встановленого діагнозу. Так як суду не надано доказів дати постановлення відповідного діагнозу, а квитанції про сплату за лікування датовані після укладення спірного правочину, тому суд не може їх взяти до уваги як належні та допустимі докази на підтвердження помилки ОСОБА_4 щодо природи правочину чи нерозуміння його змісту.

Водночас суд вважає, що ОСОБА_4 розумів який договір він має вчиняти, оскільки на його замовлення (Договір від 03.11.2017 року) ТОВ «Консалтингова компанія Центр оцінки» був складений висновок про вартість майна - квартири АДРЕСА_1 . В той же час, діюче законодавство не передбачає при укладенні спадкового договору визначати ринкову вартість об`єкту нерухомості.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в судовому засіданні як свідки пояснили що дійсно ОСОБА_4 внаслідок віку та стану здоров`я (поганий зір) потребував сторонньої допомоги.

ОСОБА_7 в судовому засіданні як свідок пояснила, що сам ОСОБА_4 ініціював укладення договору дарування і сам оплатив всі послуги, розмов про укладення договору довічного утримання не велось. Як зазначила свідок, зі слів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 була завжди поруч з ним, тому він хотів їй подарувати квартиру і наполягав щоб це був безоплатний правочин і щоб оформлення було якомога дешевше, тому вирішили укласти договір дарування. Також нотаріус пояснила, що в момент підписання договору, ОСОБА_4 був без окулярів і на її думку у нього не було будь-яких проблем зі здоров`ям, які б могли бути перешкодою для укладення договору дарування. Свідок пояснила, що ОСОБА_4 усвідомлював який він договір вчиняє, оскільки він звернувся про його укладення задовго до самої дати підписання договору та була проведена відповідна робота для можливості укладення саме договору дарування.

Крім того, проаналізувавши матеріали справи можна зробити висновок що ОСОБА_4 звертався до приватного нотаріуса ОСОБА_7 для вчинення всіх правочинів, які стосувались набуття чи відчуження нерухомого майна, а тому суд не має будь-яких сумнівів щодо правдивості свідчень свідка в судовому засіданні.

Оскільки суду не надано доказів що ОСОБА_4 мав вади зору або з інших причин не мав змоги самостійно прочитати документ, суд вважає що нотаріус не зобов`язана була у відповідності до пункту 6 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, уголос прочитати ОСОБА_4 текст договору, про що на документі зробити відповідну відмітку.

В той же час, варто зауважити, що з пункту 3 спірного договору вбачається, що квартира належить на праві власності Дарувальнику на підставі Договору дарування квартири, посвідченого 10.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №6374.

Отже, як вбачається і спірний договір і договір на підставі якого ОСОБА_4 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 був посвідченим одним і тим же нотаріусом. В той же час, сторона позивача не надала суду доказів, що під час укладення 10.08.2017 року договору дарування ОСОБА_8 вголос зачитувався договір (враховуючи що між укладенням обох договорів минуло трохи більше трьох місяців), а сторона позивача зазначає, що погіршення зору відбувалось з 2013 року. З копії договору дарування від 10.08.2017 року вбачається, що ОСОБА_4 підписав його особисто та нотаріус не зачитував йому вголос договір (а.с.10 т.2).

Отже, під час слухання справи судом не встановлено, що дійсно у сторін була домовленість на укладення спадкового договору, що спірний договір дарування укладений дарувальником всупереч його волі, оскільки він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, як і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вад зору ОСОБА_4 внаслідок яких він не мав можливості особисто прочитати та підписати договір, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Так як суд не встановив підстав для визнання недійсним правочину, відсутні законом передбачені підстави для скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, на підставі положень статті 158 ЦПК України суд вважає за можливе вирішити в рішенні суду питання скасування заходів забезпечення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76- 81, 158, 244-245, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію права власності на майно - відмовити в повному обсязі.

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 18.04.2019 року, а саме: скасувати арешт квартири АДРЕСА_1 .

Боржник - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягувач - ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 10 червня 2021 року

Суддя: Н.Г.Притула