Провадження № 22-ц/812/1261/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 липня 2021 року м. Миколаїв

справа № 487/5429/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,

секретарь судового засідання Біляєва В.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 27 квітня 2021 року під головуванням судді Притуляк І.О. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено 06 травня 2021 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_2 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, без згоди та супроводу батька,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 , через свого представника звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, без згоди та супроводу батька.

Позивачка зазначала, що з 23 жовтня 2009 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між ними розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2012 року. Рішенням того ж суду від 08 листопада 2012 року визначено місце проживання дитини а саме разом з матір`ю, з чим відповідач погодився. Одночасно цим рішенням, зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 січня 2013 року, визначено порядок участі відповідача у вихованні та спілкуванні з сином.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року неповнолітньому громадянину України ОСОБА_4 , надано дозвіл на виїзд з України до Швейцарії (Швейцарської Конфедерації) без згоди батька, на час навчання в Міжнародній школі «Zuriсh North» з 28 липня 2019 року по 30 червня 2020 року включно.

На час звернення до суду з позовом, дитина закінчила навчання у третьому класі вищезазначеної школи, та прагне продовжити навчання. Відповідно до шкільного плану, терміном навчання ОСОБА_5 у 4-му класі є період з 17 серпня 2020 року до 27 червня 2021 року.

Посилаючись на те, що відповідач, не надає свого дозволу на виїзд сина для навчання в Швейцарію, що призводить до порушення прав дитини, та суперечить її інтересам, а також те, що вона перебуває у шлюбі з громадянином ОСОБА_6 , має посвідку на право постійного проживання у вказаній країні, з урахуванням чого дитині забезпечені належні умови проживання та матеріального забезпечення, що сприяє гармонійному розвитку хлопчика, позивачка просила суд надати неповнолітньому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на виїзд з України до Швейцарії (Швейцарської Конфедерації) без згоди батька ОСОБА_1 , на час навчання в Міжнародній школі «Zuriсh North» з 01 серпня 2020 року по 30 червня 2021 року включно.

Під час розгляду справи відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивачкою грубо порушуються його права на спілкування з сином та реалізацію батьківських обов`язків по його вихованню. Так, позивачем не було забезпечено повернення ОСОБА_5 до України, по закінченню терміну, на який за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2019 року, було надано дозвіл на його виїзд з України до Швейцарії, без згоди батька.

З урахуванням чого, відсутній факт порушення з його сторони прав позивачки, яка жодного разу не зверталася до нього за отриманням дозволу на виїзд дитини за кордон. Також, стверджував, що бажає та здатний забезпечити належні умови для навчання сина в Україні, а отже дії позивачки по неповерненню дитини, порушують насамперед права їх сина на належне та гармонійне спілкування з батьком. Вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими, а з урахуванням тієї обставини, що ОСОБА_7 не повертався до України, які позбавлені сенсу, оскільки не можуть бути виконані, у разі їх задоволення.

Позивачка, через свого представника ОСОБА_8 , подала відповідь на відзив, у якому просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що мотивами ненадання дозволу на виїзд сину ОСОБА_9 для навчання в Швейцарії є помста позивачці, як колишній дружині. Відмова відповідача надати дозвіл сину навчатися в Швейцарії не відповідає найліпшим інтересам дитини та є інструментом морального впливу на колишню дружину. Доводи відповідача про його неможливість спілкуватися та виховувати сина не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_9 майже щодня підтримує телефонний зв`язок з батьком, а також веде з ним переписку по електронній пошті. Також зазначила, що неповнолітній ОСОБА_7 на даний час виявляє стійке бажання продовжити навчання у Міжнародній школі «Zuriсh North», позивач та її чоловік громадянин ОСОБА_6 здатні забезпечити дитині належний рівень життя необхідний для її всебічного гармонійного розвитку, а отже надання ОСОБА_4 дозволу на виїзд за кордон без згоди батька, на період навчання у четвертому класі вищезазначеної школи, буде відповідати найвищим інтересам дитини.

Зазначив, що не повернення дитини до України було обумовлено об`єктивними обставинами, а саме у зв`язку з пандемією на COVID-19, що вплинуло на можливість вільного перетинання кордонів між Україною та Швейцарією.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2021 року позов задоволено частково. Надано неповнолітньому громадянину України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на виїзд з України до Швейцарії (Швейцарської Конфедерації) без згоди батька ОСОБА_1 , на час навчання в Міжнародній школі «Zuriсh North» з 17 серпня 2020 року до 30 червня 2021 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що проживання дитини визначено з матір`ю, проти чого батько дитини не заперечує, забезпечення позивачкою належного повного і гармонійного розвитку дитини, та належного рівня життя для такого розвитку, створення ОСОБА_2 нової родини з громадянином Швейцарської Конфедерації, з яким, за висновком психолога, у дитини склалися найкращі відносини, та який має можливості для забезпечення достойного проживання дитини та її навчання у міжнародній школі. Також суд приймає до уваги думку неповнолітнього ОСОБА_5 , який прагне продовжити навчання у міжнародній школі. Доводи відповідача, щодо порушення позивачкою його прав на спілкування з дитиною та реалізацію батьківських обов`язків, можуть бути предметом його звернення до суду з окремими позовами про зміну способів участі, або усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, та безпосередньо правовідносин, які виникли з приводу надання дозволу для виїзду дитини за кордон на навчання не стосуються.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, судом першої інстанції не надана належна та законна правова оцінка тому факту, що позивачка не зверталась а ні в усній, а ні в письмовій формі до відповідача із заявою за отриманням дозволу на виїзд дитини за кордон, а відповідач не відмовляв в такому. До отримання позовної заяви відповідач взагалі не був повідомлений позивачкою про наміри щодо подальшого виїзду дитини за кордон, із зазначенням мети виїзду, місця перебування за кордоном, часу виїзду та повернення до України, джерела фінансування, контакті дані тощо. Водночас, позивачем не було забезпечено повернення ОСОБА_5 до України, по закінченню терміну, на який за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2019 року, було надано дозвіл на його виїзд з України до Швейцарії, без згоди батька. Відтак формулювання позовної вимоги «надати дозвіл на виїзд з України до Швейцарії з 01 серпня 2020 року по 30 червня 2021 року» є невиправданими та незаконними. В ухваленому рішенні не забезпечено розумного балансу між підставами і вимогами позивачки, з одного боку та правомірною поведінкою відповідача з іншого боку, що вказує на незаконність такого рішення суду. Також суд не звернув увагу на ту обставину, що позивачем не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини, що є підставою для відмови в позові. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17, та не був врахований судом.

Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від позивачки до апеляційного суду не надійшов.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена, з таких підстав.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 жовтня 2009 року, який було розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2012 року (а.с.18).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.16).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2012 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 січня 2013 року визначено порядок участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_5 , шляхом систематичних побачень із сином, без присутності матері дитини, кожної середи з 16:00 до 19:00 години, а також кожної неділі з 08:00 до 12:00 години, а також можливість відвідування сина за місцем його проживання 27 жовтня у день його народження та 31 грудня кожного року, надавши батькам право змінювати порядок та час спілкування з дитиною за їх взаємною згодою.

Судовим наказом Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2019 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 травня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно розрахунку головного державного виконавця, станом на 30 вересня 2020 року у відповідача заборгованість по аліментам відсутня, переплата складає 936,02 грн (а.с.110).

Відповідно до довідки ТОВ «Центральний №1» від 11 вересня 2018 року неповнолітній ОСОБА_10 зареєстрований та проживає разом із матір`ю за адресою АДРЕСА_1 (а.с.12).

06 жовтня 2017 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_11 , який 09 квітня 2020 року письмово підтвердив своє бажання та спроможність взяти на повне матеріальне утримання (з оплатою базового медичного страхування, навчання) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним 20 років (а.с.41-42).

Згідно копії посвідки серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 має право на постійне проживання в Швейцарії (а.с.75)

Відповідно до висновку психолога клініки психотерапії міста Берн від 07 жовтня 2020 року, у дитини сформовані міцні та щасливі відносини з новою родиною, з якою дитина бачить своє майбутнє (а.с.80-81).

ОСОБА_7 постійно проживає з матір`ю, має добрі довірливі стосунки як з матір`ю, так і з її чоловіком ОСОБА_12 , якого називає батьком, які в свою чергу, піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, забезпечують дитину усім необхідним.

За наданим витягом з державного реєстру земель та земельних ділянок новий чоловік позивачки ОСОБА_13 є власником житлового будинку площею 161 кв.м, садової ділянки площею 735 кв. м. та пасовищем площею 994 кв. м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.46).

Відповідно до підтвердження про відвідування Міжнародної школи «Zurich North» від 08 квітня 2020 рогу головою адміністрації цієї школи засвідчено реєстрацію ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , у Міжнародній школі «Zurich North» з 19 серпня 2020 року та відповідним банківським повідомленням здійснення переказу ОСОБА_14 2 600 СHF на рахунок Міжнародної школи «Zurich North» (а.с.28-33).

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, параграф 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв?язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, параграф 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що «положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди».

Задовольняючи позов суд першої інстанції врахував думку дитини, яку він висловив у спілкуванні з психологом, визначив початок та закінчення перебування дитини за кордоном, країну та місце проживання, де буде знаходитися дитина, мету цієї поїздки (навчання) та зробив обґрунтований висновок, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до Швейцарії (Швейцарської Конфедерації) без згоди другого з батьків відповідатиме інтересам дитини.

Зазначене відповідає висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 487/5423/19, за аналогічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховані висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17, є безпідставними, оскільки у справі, яка переглядалась Верховним Судом, порівняно з даною справою, наявні різні фактичні обставини. Зокрема, зроблено висновок про неможливість встановити чи буде дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон відповідати найкращим інтересам дитини, виходячи з того, що позивачем не було зазначено конкретної адреси місця перебування дитини та не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України.

У даній справі, позивачкою надано адресу місця перебування дитини за кордоном, мету такої поїздки навчання дитини.

До того ж, в судове засідання апеляційного суду позивачка прибула разом зі своїм сином ОСОБА_15 , що підтверджує повернення дитини на територію України.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без зміни, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2021 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді: Н.О. Тищук

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 08 липня 2021 року.