Справа № 490/684/20 Головуючий у 1-й інстанції Сухаревич З. М.
Провадження № 22ц/812/390/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

3 березня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Лівшенком О. С.,

за участю: представника позивачів - ОСОБА_1

представника відповідачів - Євлоєвої Н. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Виконавчого комітету Миколаївської міської ради

(далі - виконком міськради)

на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 серпня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Сухаревич З. М. в залі судових засідань в місті Миколаєві о 14 годині зі складанням повного тексту рішення 7 вересня 2020 року, по справі

за позовом

ОСОБА_2 і ОСОБА_3

до Миколаївської міської ради, виконкому міськради

про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 , діючи в своїх інтересах та інтересах, на той час, неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулись до суду з позовом до Миколаївської міськради та виконкому міськради про визнання незаконною бездіяльності органів місцевого самоврядування з виконання ними рішення виконкому №67 від 25 січня 2019 року, за яким вирішено відселити позивачів із будинку по АДРЕСА_1 , який визнано аварійним, та зобов`язати відповідачів провести відселення позивачів з будинку в інше благоустроєне стосовно до умов міста Миколаєва житло, що відповідає санітарним та технічним вимогам.

В обґрунтування позову посилалися на те, що з 30 квітня 2003 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 , та разом з позивачкою ОСОБА_4 , яка є його матір`ю, є зареєстрованими в цій квартирі, та в неї проживають.

За час проживання у квартирі технічний стан будинку, побудованого більш ніж сто років тому, погіршився та за висновком обстеження та оцінки технічного стану його визнано аварійним.

За результатами розгляду висновку рішенням виконкому Миколаївської міської ради №67 від 25 січня 2019 року флігель цього будинку за АДРЕСА_1, де знаходиться квартира позивачів, визнано аварійним та таким, що не відповідає санітарним та технічним вимогам, і тому відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради було доручено організувати відселення мешканців цієї частини будинку.

Однак це рішення органами місцевого самоврядування не виконується, так як позивачам пропонувалися лише кімнати в гуртожитку, які не відповідають санітарним та технічним умовам, які ставляться до благоустроєного житла, не компенсується вартість їх житла, виходячи із вартості аналогічного житла за 1кв.м. в 14 852 грн. Тому вони змушені звернутись до суду з цим позовом та просити суд зобов`язати відповідачів їх відселити в інше благоустроєне стосовно до умов м. Миколаєва житло, яке відповідає санітарним та технічним вимогам.

У відзиві на позовну заяву відповідачі через свого представника вважали позов таким, що не підлягає задоволенню, а його доводи необґрунтованими.

Звертали увагу суду на встановлений законом обов`язок власника утримувати та нести ризик пошкодження майна, що перебуває в його власності.

Вказували, що позивачі відмовилися від пропозиції переселитись до гуртожитку та стати на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

Наголошували на тому, що Миколаївська міськрада не має повноважень щодо відселення громадян, а тому вважали її неналежним відповідачем по цій справі.

У відповіді на відзив позивачі вважали заперечення відповідачів необґрунтованими та наполягали на задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 6 лютого 2020 року справу передано за підсудністю до Заводського районного суду міста Миколаєва.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 березня 2020 року позов прийнято до розгляду та за ним відкрито провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалено про визнання незаконною бездіяльності виконкому міськради щодо відселення позивачів та його зобов`язано провести відселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в інше благоустроєне стосовно до умов міста Миколаєва жиле приміщення, яке відповідає встановленим санітарним та технічним нормам. В задоволенні позовних вимог до Миколаївської міської ради відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що невжиття заходів з відселення позивачів за наявності прийнятого рішення про визнання флігелю житлового будинку АДРЕСА_1 аварійним є незаконним, з огляду на прийняття виконкомом відповідного рішення щодо цього будинку, та наявності у власності позивача не будинку, а лише квартири.

В апеляційній скарзі відповідач виконком Миколаївської міськради, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог пред`явлених до виконкому скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, в іншій частині просив залишити рішення без змін.

На думку апелянта судом залишено поза увагою той факт, що законом встановлений обов`язок власника утримувати та нести ризик пошкодження майна, що перебуває в його власності, з огляду на положення частини 2 статті 382 ЦК України, якими визначається, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку, яким є несучі і огороджувальні конструкції, механічне, сантехнічне, електричне та інше обладнання та інше обладнання всередині або за межами будинку.

В тому числі на позивачів, за змістом Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», покладено обов`язок належного утримання, експлуатації та реконструкції, поточного та капітального ремонтів багатоквартирного будинку пропорційно до їх частки, як співвласників майна, тобто не лише квартири, а ще і частини будинку, в якій така квартира розташована.

Також звертав увагу суду на те, що будинок АДРЕСА_1 визнано аварійним, а не таким, що загрожує обвалом, і тому, на думку представника відповідача, відсутні правові підстави для надання іншого жилого приміщення позивачам.

Крім цього на пропозиції переселитись до гуртожитку та стати на квартирний облік позивачі відмовились, що позбавляє можливості відповідача примусово переселити позивачів у інше житло комунальної форми власності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а скаргу вважав такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, із наступних підстав.

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу, укладеного 30 квітня 2003 року та зареєстрованого реєстрі за № 3189, позивач ОСОБА_3 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 26,9кв.м., житловою площею 12кв.м., яку набув за ціною в 1 202 грн (а.с.14).

Згідно відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка є його матір`ю, зареєстроване в квартирі АДРЕСА_2 ( а.с.11-13).

За копією наданого ОСОБА_3 паспорту, вбачається, що у ІНФОРМАЦІЯ_2 він досяг повнолітня.

За змістом положень, передбачених статтями 319, 322, 323 ЦК України, визначається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує, і тому, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію (частина перша стаття 151 ЖК УРСР).

На підставі наведеного, та на переконання колегії суддів, сам позивач ОСОБА_3 , як власник належної йому квартири, та член сім`ї власника - позивачка ОСОБА_2 зобов`язані забезпечувати належний технічний стан квартири та частини будинку, в якому вона розташована, проводити відповідні ремонтні роботи тощо.

Разом з тим, слід врахувати, що за висновком обстеження та оцінки технічного стану житлового будинку (флігеля АДРЕСА_1 ), ця частина будинку, де розташована квартира позивачів, віднесена до 4 категорії технічного стану - аварійного, так як аналіз його дефектів показав неможливість гарантування цілісності будівельних конструкцій, задля чого необхідно виключити перебування людей в зоні можливого обвалення будівельних конструкцій. При цьому зазначено про можливість проведення ремонту, підсилення та заміни аварійних конструкцій (а.с.17-24).

Таке обстеження частини будинку позивачів проведено на підставі Положення про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання (далі - Положення № 189), яке затверджено Постановою Ради Міністрів Української РСР від 26 квітня 1984 року № 189 та є чинним на території України.

Пунктом 5 цього Положення № 189 передбачено, що якщо під час обстеження стану жилих будинків буде виявлено невідповідність санітарним і технічним вимогам цих будинків (жилих приміщень), яку можливо і доцільно усунути шляхом проведення капітального ремонту, житлово-експлуатаційна організація вирішує в установленому порядку питання про проведення такого ремонту. У разі неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту житлово-експлуатаційна організація вносить до виконкому районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів пропозицію про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає вказаним вимогам і є непридатним для проживання.

При цьому додаються такі документи: а) акт обстеження стану жилого будинку з відповідним висновком; б) технічний паспорт жилого будинку з даними про його фізичну зношеність; в) висновок проектної або науково-дослідної організації (при необхідності) щодо технічного стану жилого будинку (жилого приміщення) та про неможливість або недоцільність проведення капітального ремонту будинку (жилого приміщення); г) висновок органу або закладу санітарно-епідеміологічної служби щодо відповідності жилого будинку (жилого приміщення) санітарним вимогам.

Отже, наведені положення визначають процедуру та порядок складення відповідними інженерно-технічними працівниками житлово-експлуатаційної організації акту обстеження стану жилого приміщення із зазначенням у ньому обґрунтованих висновків про невідповідність цього приміщення санітарним і технічним вимогам, та є безпосередньою підставою для визнання виконкомом міської ради жилого приміщення непридатним для проживання, із подальшим визначенням можливих шляхів усунення такого стану будинку шляхом проведення ремонтних робіт або визнання будинку непридатним для проживання, у зв`язку з аварійним станом, що загрожує обвалом та іншій безпеці громадян.

За таких обставин, при отриманні відповідного акту про обстеження частини будинку по АДРЕСА_1 , рішенням виконкому міської ради від 25 січня 2019 року № 67 житловий будинок АДРЕСА_1 визнано таким, що не відповідає санітарним та технічним вимогам та є аварійним, відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради доручено організувати відселення мешканців цього житлового будинку (а.с.25).

Таким чином відповідним рішенням органу місцевого самоврядування будинок визнано аварійним у відповідності до 4 категорії його технічного стану, що загрожує обвалом, та визначено про необхідність проведення виселення громадян, що в ньому проживають, у відповідності до статті 112 ЖК УРСР.

Посилання представника відповідача щодо неможливості віднесення аварійного стану будинку до категорії будинків, що загрожують обвалом, не відповідає положенням ДСТУ-Н Б В.1.2-18:2016 і ДБН В.1.2-14-2018, та суперечить акту проведення обстеження житлового будинку АДРЕСА_1, оскільки стан аварійності будинку віднесено до крайньої категорії - 4, що виключає можливість його використання в такому стані для проживання громадян.

Відповідно до положень статті 110 ЖК УРСР громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом.

За змістом статей 112, 113 ЖК УРСР якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом, громадянам, виселюваним з цього будинку (жилого приміщення), інше благоустроєне жиле приміщення залежно від належності будинку надається виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів чи державною, кооперативною або іншою громадською організацією, а в разі неможливості надання жилого приміщення цією організацією - виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.

Надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати вимогам статті 50 цього Кодексу. Громадянам, які займали окрему квартиру, повинно бути надано окрему квартиру. Якщо наймач займав більш як одну кімнату, йому надається жиле приміщення, що складається з того ж числа кімнат. За розміром жиле приміщення має бути не меншим за те, яке займав наймач, однак у межах норми жилої площі. Якщо наймач або член сім`ї, що проживає разом з ним, має право на додаткову жилу площу і фактично користується нею, жиле приміщення надається з урахуванням норми додаткової жилої площі. У разі виселення з жилого приміщення, меншого за розміром, ніж це передбачено для надання жилого приміщення в даному населеному пункті, виселюваному надається жиле приміщення відповідно до встановленого розміру.

Посилаючись саме на такі норми матеріального права, та рішення виконкому, яке до наступного часу не є реалізованим, позивачі вважали, що відповідачі, не надаючи їм іншу благоустроєну квартиру або не сплативши визначені ними кошти за належну їм квартиру, вчиняють бездіяльність, яка є незаконною, а тому зобов`язані надати їм інше благоустроєне, але неідентифіковане ними, житло.

В той же час, матеріали справи свідчать, що виконком Миколаївської міської ради, на виконання другого пункту вищевказаного рішення №67 щодо відселення мешканців з флігелю АДРЕСА_1 , неодноразово пропонував позивачам переселитися до кімнат гуртожитків, які перебувають в комунальній власності міста, у зв`язку з відсутністю будь-якого іншого вільного житла та не перебування позивачів в черзі на отримання іншого поліпшеного житла ( а.с.26-28, 31). Але на такі пропозиції позивачі не погодилися, вважаючи, що кімнати у гуртожитках не відповідають санітарним та технічним умовам житлового приміщення, яке знаходиться у їх власності.

З такими доводами позивачів безпідставно погодився і суд першої інстанції, вважаючи, що за обставин, які встановлені у справі, кімнати в гуртожитках є житловими приміщеннями, які не відповідають умовам житла, у розумінні статті 50 ЖК УРСР.

При цьому ні позивачами, ні судом першої інстанції, який вважав такі обставини встановленими, не наведено жодного аргументу: чому саме кімнати в гуртожитках не є житлом, в яке можуть бути відселені громадяни, які є власниками квартири у будинку, що перебуває у аварійному стані, та на підтвердження цього позивачами до суду не наданого жодного доказу, який би належним чином був досліджений у судових засіданнях.

За такого, вважати наведені дії виконкому незаконною бездіяльністю, на думку колегії суддів, є безпідставним.

Крім того, право вимагати надання тимчасового (на час проведення ремонту) чи постійного (у зв`язку зі знесенням чи перепрофілюванням статусу будинку) житла у позивачів виникло б, якщо б відповідач добровільно відмовився надати їм таке житло. Тільки сукупність таких умов та обставин як: проведення обстеження житла, акт комісії про необхідність ремонту або знесення будинку, відмова надати тимчасове житло на час ремонту чи постійне житло в обмін на належне позивачу на праві власності є підставою звернення до суду з відповідним позовом.

З урахуванням встановлених обставин вказаний позов є недоведеним.

За таких обставин, рішення суду в цієї частині, у відповідності до пунктів 2-4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову у задоволенні вимог, пред`явлених до виконкому Миколаївської міської ради.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову, пред`явленого до міськради, підлягає залишенню без змін, оскільки не було предметом апеляційного перегляду.

За змістом статті 141 ЦПК України з позивачів слід стягнути на користь виконкому понесені ним витрати зі сплати судового у суді апеляційної інстанції, стягнувши з кожного на користь відповідача по 630 грн 60 коп. з кожного.

Керуючись статтями 367, 368, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2020 року в частині задоволення позовних вимог - скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 і ОСОБА_2 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення суду в частині вирішення вимог до Миколаївської міської ради залишити без змін.

Стягнути на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції по 630 грн 60 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України .

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

О. В. Локтіонова