КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/7837/2021 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козьякова Ірина Юріївна, державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербина Яніна Олександрівна, про визнання заповіту недійсним, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування запису,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду першої інстанції із вказаним позовом посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина позивача ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Право власності на 1/8 частину вказаного будинку було успадковано ним як обов`язкова частка у спадщині, інші 3/4 частини - відповідачем на підставі заповіту, складеного 24 липня 2007 року та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козьяковою І.О. за № 3159. На підставі вказаного заповіту відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом та зареєстровано в реєстрі за № 8-161.

Інша 1/2 частина будинку належить на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 - сестрі спадкодавиці.

Позивач вказував, що йому після смерті дружини стало відомо про згаданий заповіт. Однак, після розмови з відповідачем відносно походження заповіту, питання про це було злагоджено, так як було визначено недоторканість часткової власності позивача та порядок користування спадковим житловим будинком, тому позивач не розпочинав процес визнання заповіту недійсним.

Позивач повідомив, що після того, як відповідач вийшла заміж у 2011 році, вона кілька років не цікавилась будинком, жодна із співвласників будинку не доглядала за ним, не брала фінансової участі у його відновленні, проте, коли позивач привів його в належний стан, відповідач та третя особа вирішили позбавити позивача права власності на його частку у власності на будинок. Однак, 05 травня 2014 року відповідач, порушуючи їх домовленості щодо непорушності його права власності на будинок та порядку користування ним, звернулась до суду із позовною заявою про припинення права власності на належну позивачу частину будинку. За результатами вирішення даного спору Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено рішення, яким було припинено право власності позивача на 1/8 частину спірного житлового будинку, і яке набрало законної сили.

Позивач переконаний, що його померла дружина на час складання оспорюваного заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними з огляду на її стан здоров`я та вживання нею лікарських препаратів, а тому вважав, що оспорюваний заповіт повинен бути визнаний судом недійсним, як і свідоцтво про право на спадщину за заповітом, отримане на його підставі.

На підставі викладеного в позові, просив суд першої інстанції визнати причину пропуску строку звернення до суду поважною та поновити строк позовної давності; визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 24 липня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козьяковою І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 3159; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене 22 січня 2009 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О. та зареєстроване в реєстрі за № 605/08; скасувати запис № 204 в реєстрі права власності на нерухоме майно, а саме: домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 24593190.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов передчасних висновків про пропуск позовної давності без поважних причин, оскільки позивачу саме з моменту звернення відповідача до суду з позовом про припинення права власності стало відомо про порушення його прав на майно, і саме з цієї дати слід розпочинати відлік строку позовної давності.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому зазначено, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Додатково у відзиві зазначає, що твердження відповідача про те, що причини пропуску строку позовної давності є поважними, не підтверджено ніякими доказами і є лише суб`єктивною думкою позивача, і у суду не було підстав для застосування норм ч.5 ст.267 ЦК України. Також не відповідають дійсності твердження позивача ОСОБА_1 щодо зробленого ним ремонту будинку.

Посилання на існування домовленості про відмову від звернення до суду з питань компенсації відповідачу вартості його незначної частки в майні належному на праві спільної часткової власності носить явно надуманий характер, не спростовують факту обізнаності відповідачем щодо вчиненого заповіту.

На підставі викладеного у відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду лише в частині правильності визначення судом спливу позовної давності за заявленими позовними вимогами і не оцінює правильність висновків суду в частині доведення позовних вимог про визнання заповіту недійсним.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Северин Я.В. в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Чурсіна І.О. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина позивача ОСОБА_3 .

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 24 липня 2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козьяковою І.Ю. за реєстровим № 3159, яким заповіла все своє майно відповідачці.

На час смерті ОСОБА_3 їй на праві власності належала 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

11 грудня 2008 року позивач звернувся до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку майна і повідомив, що про зміст заповіту, посвідченого 24 липня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козьяковою І.Ю. за реєстровим № 3159 йому відомо.

22 січня 2009 року відповідачці державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 8-161 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на 3/8 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 і 12 лютого 2009 року було зареєстровано КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» право власності за відповідачкою на вказану частину будинку.

22 січня 2009 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори було видано позивачу як спадкоємцю обов`язкової частки в спадковому майні свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 8-163 на 1/8 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Зі змісту вказаного свідоцтва вбачається, що на 3/8 частин вказаного житлового будинку на ім`я відповідачки було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

05 травня 2014 року співвласник будинку ОСОБА_4 та відповідачка звернулись до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до позивача. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2014 року, було припинено право власності позивача на 1/8 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_4 та відповідачкою право власності на 1/8 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_4 та відповідачки грошову компенсацію у сумі 40 704 грн.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 травня 2016 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано: на 1/2 частину - за ОСОБА_4 , на 1/8 - за позивачем, на 3/8 - за відповідачкою.

З огляду на висновок судово-психіатричного експерта КЗ КОР «ОПНМО» № 28ц від 05 вересня 2017 року, ОСОБА_3 під час складання заповіту, 24 липня 2007 року, через свій психічний стан не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, надавати їм належну оцінку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було доведено належними та допустимим доказами те, що на час складення та підписання оспорюваного заповіту ОСОБА_3 не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, разом з тим про наявність оскаржуваного заповіту позивачу було відомо ще з грудня 2008 року, однак з позовом останній звернувся лише в листопаді 2015 року, тобто зі спливом позовної давності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з таких підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Частиною 2 ст. 1257 ЦК України визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положенням ч. 1 ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З огляду на ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч. 2-5 ст. 267 ЦК України визначено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 369/6892/15-ц від 22 травня 2018 року, у справі № 367/6105/16-ц від 31 жовтня 2018 року, у справі № 575/476/16-ц від 07 листопада 2018 року).

Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 дізнався про оскаржуваний заповіт ще у грудні 2008 року, позивачем даний факт не заперечується, разом з тим з даним позовом позивач звернувся лише в листопаді 2015 року, що свідчить про пропуск позовної давності, яка визначена положенням ст. 257 ЦК України.

При цьому позивач не навів поважних причин пропуску такого строку. Та обставина, що позивач, після смерті своєї дружини, домовився з відповідачкою щодо режиму користування нерухомим майном, що входить до спадкового майна, не може бути визнано судом поважною причиною пропуску такого строку, оскільки позивач повинен був усвідомлювати ризики невиконання відповідачем усних домовленостей.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козьякова Ірина Юріївна, державний нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Щербина Яніна Олександрівна, про визнання заповіту недійсним, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування запису залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 липня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: