КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/954/2021 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2021 р. Київський Апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Заришняк Г.М., Рубан С.М.

При секретарі - Гаврюшенко К.О.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного

суду в порядку спрощеного позовного провадження

Цивільну справу за апеляційною скаргою

Представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк»

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2020 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Комунального

підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича,

Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

про скасування рішення державного реєстратора

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з`явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про скасування рішення державного реєстратора.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46048048 від 20.03.2019 року, прийняте державним реєстратором комунального підприємства «Реєтраційне бюро» м. Київ Сорокою Валерієм Миколайовичем про державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису Державного реєстру прав 30779346 та припинено право власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 30779346, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень: 46048048 від 20.03.2019.

Скасовано запис державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ Сороки Валерія Миколайовича про державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 30779346, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень: 46048048 від 20.03.2019.

Скасовано запис державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ Сороки Валерія Миколайовича про державну реєстрацію іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про іпотеку : 30779376, рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень, індексний номер: 46048048 від 20.03.2019.

В апеляційній скарзі представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06 серпня 2020 року і постановити нове рішення, яким відмовити у позові, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 15.11.2007 року між Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту № 030.29-50/264-К, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 200 000,00 дол.США зі сплатою 11,75 % річних, та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 14.11.2022 року (включно), на умовах визначених цим Договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 15.11.2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 030.29-50/264-К, за умовами якого позивач передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором ПАТ «Укрсоцбанк» у січні 2016 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 07.12.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.04.2017 року, у задоволенні позову було відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Крім того, як вбачається зі змісту вказаних судових рішень, відмовляючи у задоволенні позову, суди дійшли висновку про те, про що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, про застосування якого заявила відповідачка, оскільки, звернувся із позовом у січні 2016 року про стягнення кредиту, наданого відповідачу 15.11.2007 року, останній платіж по якому вона здійснила у липні 2012 року, а згідно погоджених сторонами умов кредитного договору, зокрема п.4.5, строк користування кредитом вважається таким, що сплинув через 90 днів, після останнього платежу, тобто строк виконання основного зобов`язання настав 11.10.2012 року.

Також, під час розгляду Шевченківським районним судом м. Києва справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання умов договору іпотеки недійсним, судом було задоволено заяву позивача про забезпечення вказаного позову та ухвалою від 05.01.2018 р. ПАТ «Укрсоцбанк» було заборонено звертати стягнення у позасудовому порядку на предмет застави, або/та реалізації предмету застави на підставі п.п.4.5.3, 4.5.4, п. 4.5 ст.4 Іпотечного договору № 030.29- 50/264-К від 15.11.2007 року, укладеного між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 , предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , до вирішення справи по суті.

Згідно з наявними в матеріалах справи Актом приватного виконавця від 07.02.2018 року та постановою про закінчення виконавчого провадження від 07.02.2018 року, 07.02.2018 року зміст вказаної ухвали про заборону звертати стягнення на квартиру у позасудовому порядку був доведений до представника АТ «Укрсоцбанк».

Проте, як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 18.03.2019 року державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м.Київ Сорокою В.М. було зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» право власності на належну позивачу квартиру АДРЕСА_1 , та є предметом договору іпотеки за Договором іпотеки, номер запису про право власності: 30779346 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46048048 від 20.03.2019 року.

Було зазначено, що підставами виникнення права власності у ПАТ «Укрсоцбкнк» є : Договір іпотеки, серія та номер 5714з, виданий 15.11.2007 року, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П.; лист, серія та номер 1775, виданий 15.09.2017 року, видавник Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М.; Заява, серія та номер: БН, виданий 15.09.2017 року, видавник ПАТ «Укрсоцбанк».

Згідно ч.3 ст.1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка діяла на час укладення договору) було передбачено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. за № 15-рп/2011 положення ч.ч.4-11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. В аспекті конституційного звернення положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини, між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У відповідності до п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення, споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Також, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 30.05.2018 року по справі № 621/1733/15-ц, положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової ' установи).

Отже, виходячи з наведеного, наслідком спливу строку пред`явлення вимоги про повернення споживчого кредиту є позбавлення кредитодавця права вимоги про повернення споживчого кредиту, у тому числі за додатковими вимогами, зокрема за рахунок предмету іпотеки.

Так, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.10 вказаного Закону державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційний дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі,' скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав є Єдиним державним реєстром судових рішень.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, державним реєстратором не було перевірено можливість реєстрації права власності у позасудовому порядку, в той час, як вже зазначалося вище, закон забороняє звернення примусового стягнення на предмет іпотеки за кредитом, строк давності якого минув.

Крім того, незважаючи на положення ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», при прийнятті оскаржуваного рішення державним реєстратором не було перевірено наявності в реєстрі ухвали суду про заборону реєстрації на підставі договору іпотеки № 030.29-50/264-К від 15.11.2007 року.

Також, слід зазначити, що як вбачається зі змісту п.п.4.5.3 та 4.5.4 Договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підстав виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» .

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Судом також встановлено, що договір іпотеки був укладений під час дії Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006 року, ч.1 ст.37 якої передбачалося, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержетаеля, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Тобто, виходячи зі змісту вищенаведених умов договору та положень Закону, сторони у договорі погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом при реєстрації прав власності на майно, у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Проте, як встановлено судом, вказаний договір між позивачем та банком не укладався і згоди на відчуження спірної квартири позивач не надавав.

Натомість, сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння, а передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» здійснюється лише за згодою сторін без звернення до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 554/14813/15-ц.

Також, ст. 35 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпоткодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Виходячи із змісту ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно п.1 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке піддягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, визначено перелік документів, які подаються для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Між тим, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували як проведення оцінки квартири АДРЕСА_1 , суб`єктом оціночної діяльності, так і факт повідомлення ОСОБА_1 про намір банку провести перереєстрацію права власності на предмет іпотеки матеріали справи не містять.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.04.2019 року по справі № 63 8/20000/16-ц для того, щоб звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності іпотекодержатель повинен направити позичальнику та іпотекодавцю вимогу про порушення вимог кредитного договору та договору іпотеки. Самому реєстратору кредитор подає докази спливу тридцятиденного строку вручення такої вимоги. Якщо у іпотекодержателя відсутні докази отримання повідомлень та спливу зазначеного строку, то реєстратор не має права здійснити реєстрацію права власності за кредитором.

Крім того, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 20.03.2019 року по справі № 306/2053/16-ц, при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку» кредитор повинен провести оцінку предмету іпотеки на момент звернення стягнення.

Тому, суд правильно вважав, що враховуючи встановлені обставини справи щодо судової заборони звертати стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору та згоди ОСОБА_1 на відчуження квартири державному реєстратору, ненадання та залишення останнім без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, зокрема, вручення повідомлення та проведення оцінки станом на дату такого переходу, дії державного реєстратора щодо державної реєстрації за AT «Укрсоцбанк» права власності на квартиру позивача не можна вважати законними.

До того ж, на момент проведення державної реєстрації права власності діяв мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Як встановлено у судовому засіданні, квартира, яка є предметом договору іпотеки, використовується позивачем як місце постійного проживання.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.05.2020 року по справі № 644/3116/18, квартира, яка використовується як місце постійного проживання, під час дії тимчасового мораторію на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без його згоди на відчуження не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності банку як забезпечення виконання кредитного договору.

У відповідності до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яким є нерухоме житлове майно загальною площею в межах, визначених зазначеним Законом, що виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, також подається заява, що підтверджує згоду іпотекодавця - громадянина України на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат», крім випадків встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності іпотекодавця на інше нерухоме житлове майно (його частину) у Державному реєстрі прав чи в його невід`ємній архівній складовій частині або надання державному реєстратору документів, якими підтверджується, що відповідне нерухоме житлове майно не є місцем постійного проживання іпотекодавця.

Однак, відповідачами не надано жодних доказів того, що позивач надавав відповідну згоду на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Згідно ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявністю таких прав).

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо задоволення позову.

Судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 4.03.2021 р.

Головуючий :

Судді :