РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1442/21

05 липня 2021 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді Грипіч Л. А.

з участю секретаря Вознюк Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що є власником квартири під номером АДРЕСА_1 . З 26.09.2018 року за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що відповідач ОСОБА_2 вже більше, ніж два роки не проживає за місцем своєї реєстрації та не проживає на даний час в належній позивачу квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , участі в утриманні квартири не приймає, не оплачує комунальні послуги, особистих речей та речей повсякденного використання, які б їй належали, в квартирі відсутні. Будь-яких усних чи письмових домовленостей між позивачем та відповідачем стосовно її проживання у квартирі - не існує. Добровільно знятися з реєстрації відповідачка не бажає. Зазначає, що оскільки відповідачка за адресою: АДРЕСА_2 не проживає понад два роки без поважних причин, не сплачує рахунки за користуванням жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, не є членом сім`ї позивача, вважається такою, що втратила право користування квартирою. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою судді Костопільського районного суду Рівненської області від 04 червня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторони.

Встановлено відповідачу ОСОБА_2 в строк не пізніше 15-ти днів з дня отримання цієї ухвали подати відзив на позов.

Відповідач, будучи повідомленою належним чином про дату час та місце розгляду справи, в судове засідання 05.07.2021 року не з"явилася без поважних причин та не повідомила суду причини неявки.

Відзив на позовну заяву від відповідача не надходив.

Відповідно до п.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Представником позивача, до початку судового розгляду, через канцелярію суду подано клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника. Просив суд позов задовольнити повністю.

Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири під номером АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру підтверджується договором дарування квартири від 26.02.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Костопільської державної нотаріальної контори Рівненської області Матросовою А.М., зареєстровано в реєстрі під №1-127 та витягом з Державного реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02.2014 року, індексний номер витягу: 18308059.

14 травня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції Рівненської області було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, актовий запис №78.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 26.12.2019 року у справі №564/2683/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 27.01.2020 року.

Як вбачається з доказів, долучених до позовної заяви, з 26.09.2018 року за відповідачем ОСОБА_2 зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 вже більше, ніж два роки не проживає за місцем своєї реєстрації та не проживає на даний час в належній позивачу квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , участі в утриманні квартири не приймає, не оплачує комунальні послуги, особистих речей та речей повсякденного використання, які б їй належали, в квартирі відсутні. Протилежні докази в матеріалах цивільної справи відсутні та сторонами спору не надані.

Будь-яких усних чи письмових домовленостей між позивачем та відповідачем стосовно її проживання у квартирі - не існує.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також на підставі інших документів, що свідчать, зокрема, про припинення права користування жилим приміщенням.

З урахуванням вищевикладеного, а також положень наведеної ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач вселившись (будучи зареєстрованою) у спірній квартирі набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язані, їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин слід врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі №243/7004/17-ц (провадження N 61-25371св18); Постанові від 16.10.2019 №243/9627/16-ц Верховний Суд; Постанові від 23.10.2019 №766/12748/16-ц Верховний Суд; Постанові ВС від 15 травня 2017 року в справі №734/387/15-ц.

Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Судом враховано, що 31 липня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 456/616/18 висловив правову позицію щодо втрати права користуватися житловим приміщенням у разі відсутності члена сім`ї понад встановлені строки.

Зокрема, якщо член сім`ї без поважних причин понад один рік не проживає в житловому приміщені та не бере участь у витратах з утримання будинку (квартири), а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення, в такому випадку власник житла має право звернутися до суду з позовною заявою про визнання члена своєї сім`ї таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням.

З огляду на зазначене, для обґрунтованого вирішення спірних правовідносин та правильного застосування норм закону, суди мають установити такі обставини: 1) чи є відповідач наймачем (власником) житлового приміщення або членом сім`ї наймача (власника); 2) скільки часу відповідач не проживає у спірному приміщенні; 3) які існують поважні причини його не проживання у жилому приміщенні понад встановлені строки.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року по справі № 449/601/18).

Також, 24 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 369/6361/15-ц, провадження № 61-7233св19 (ЄДРСРУ № 93835783) досліджував питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

Враховуючи вищевикладене та існуючі обставини даної справи, суд вважає, що права позивача як власника вказаного нерухомого майна є порушеними відповідачем, а тому підлягають захисту.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачка за адресою: АДРЕСА_2 не проживає понад два роки без поважних причин, не сплачує рахунки за користуванням жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, не є членом сім`ї позивача, вважається такою, що втратила право користування квартирою.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36).

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Крім того, враховуючи, що суд дійшов висновків щодо задоволення позову, то з урахуванням положень ч.1 ст.141 ЦПК України, сплата судового збору покладається на відповідача в розмірі пропорційному до задоволених вимог, тобто в сумі 908 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 141,178, 200, 247, 258, 265, 279, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач:

ОСОБА_1 (житель АДРЕСА_2 ), РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач:

ОСОБА_2 , (жителька АДРЕСА_2 ) РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне рішення складено

08 липня 2021 року.

СуддяЛ. А. Грипіч