Справа № 202/3507/20
Провадження № 2/202/304/2021
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 травня 2021 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючої судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Терещук Л.І., прокурора Синенко М.О., представника позивача Скосарева І.Д., відповідача ОСОБА_1 , його представника адвоката Романюк М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області (наразі Лівобережна окружна прокуратура міста Дніпра) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , про витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області (наразі Лівобережна окружна прокуратура міста Дніпра) звернувся в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , про витребування майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.07.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучер А.А. на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року у справі № 202/3829/16-ц за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.12.2019 року за апеляційною скаргою прокуратури Дніпропетровської області вищевказане рішення суду було скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт», Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району в особі керуючого санацією Биковського Миколи Юрійовича, Дніпропетровської міської ради про визнання об`єкта нерухомості таким, що переданий у власність територіальної громади, визнання права на приватизацію та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

Постановою апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_4 у поза приватизаційний спосіб без рішення компетентного органу набуто право власності за рішенням суду на квартиру комунальної форми власності.

Разом із тим, на час прийняття рішення судом апеляційної інстанції на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за номером № 2497, квартиру АДРЕСА_1 було відчужено ОСОБА_4 ОСОБА_2 .

Отже, вищевказана квартира вибула із власності територіальної громади м. Дніпра поза її волею, а тому Дніпровська міська рада відповідно до статті 388 ЦК України має право на витребування цього майна та його повернення у власність територіальної громади.

Однак у зв`язку з невжиттям Дніпровською міською радою як уповноваженим органом своєчасних та ефективних заходів для поновлення порушених прав із такою вимогою в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звертається прокурор.

За цих підстав керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради просив витребувати у ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Крім того, ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2020 року був накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони її відчуження.

Під час підготовчого провадження ОСОБА_2 був поданий відзив на позов, в якому він зазначив, що 19 липня 2016 року між ним і ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . На даний час він є законним власником спірної квартири, право власності на яку набуто відповідно до чинного законодавства. Прокурором та міською радою не доведено належить цієї кватири до комунальної власності. Постанова апеляційного суду, якою було скасовано рішення суду про визнання права власності на квартиру за ОСОБА_4 , не має преюдиційного значення щодо належності майна до комунальної власності. Під час перегляду справи за позовом ОСОБА_4 апеляційний суд не встановлював факт належності майна до комунальної власності територіальної громади, оскільки предметом позову було визнання за ОСОБА_4 права на приватизацію та права власності на спірне майно. В матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності на будівлю гуртожитку літ. А-4, яка розташована по АДРЕСА_2 та належить державі в особі Верховної Ради України. Реєстрація відбулася 04 жовтня 1999 року. Інших правовстановлюючих документів на будівлю гуртожитку матеріали справи не містять.

Відповідач звертає увагу, що виконкомом Дніпропетровської міської ради № 1429 від 09.06.2009 було прийнято рішення про передачу гуртожитку по АДРЕСА_3 та літ. А-2 до комунальної власності територіальної громади міста на баланс КВЖРЕП Індустріального району. Проте зазначене рішення має перелік дії, необхідних для його реалізації. Положенням про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативном управлінні підприємств, установ та організацій від 6 листопада 1995 р. № 891 та Положенням про передачу об`єктів права державної та комунальної власності від 21 вересня 1998 р. № 1482 передбачено певні дії, які передують передачі майна у комунальну власність територіальної громади міста. Реалізація вищевказаного рішення в повному обсязі не відбулася, право власності за територіальною громадою м. Дніпра у передбаченому законом порядку досі не зареєстровано. Відтак, твердження, що спірний будинок належить на праві власності територіальній громаді міста не підтверджений належними доказами. Згідно відповіді управляння житлового господарства Дніпропетровської міської ради №3/14-538 від 19.03.2015 року право власності на зазначений будинок до теперішнього часу не зареєстровано за територіальною громадою міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, рішення щодо подальшого використання гуртожитку на АДРЕСА_2 а місцевою радою до теперішнього часу не приймалося. Питання стосовно державної реєстрації будинку АДРЕСА_2 за територіальною громадою міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради балансоутримувачем будинку не вирішується. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про право власності територіальної громади на гуртожиток. Отже, реєстрація права територіальної громади відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не була здійснена. Відповідно до відповіді Дніпровської міської ради від 27.04.2020 на лист Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 від 21.04.2020, міська рада не зверталася до суду за захистом свої прав, оскільки їй не відомі підстави для звернення до суду з відповідним позовом. На думку, відповідача, оскільки міська рада не зареєструвала право власності на будинок гуртожитку за територіальною громадою міста, міська рада не вважає порушеними свої права та інтереси і не мас підстав для витребування майна.

Відповідач відзначає, що право власності за ОСОБА_4 було зареєстровано на підставі рішення суду, тому, навіть проявивши розумну обачність, він не міг передбачити, що може бути позбавленим права власності на зазначену квартиру. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003, вважається законним та обґрунтованим набуття майна або майнового права за договором, укладеним з органом публічної влади, який при відчуженні перевищив свої повноваження, в разі відсутності порушень з боку набувача. За висновком суду в зазначеній справі "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулося порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

У справі "Україна-Тюмень" проти України" Європейський суд установив, що "справедливий баланс" не дотримано, адже заявник не знав і не міг знати про те, що майно відчужується за межами повноважень державного органу і не отримав ніякої компенсації за позбавлення його права на таке майно. Суд установив, що таким чином на заявника було покладено індивідуальнийі важкий тягар, порушено справедливий баланс, який повинен бути дотриманий між вимогами суспільного інтересу, з одного боку, і захистом права на мирне володіння майном, з іншого.

Обставини даного спору є подібні (аналогічним чином не встановлено жодного впливу набувача на прийняття рішення органом влади), і в даному випадку позбавлення відповідача його майна є непропорційним втручанням.

Крім того, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Аналогічна правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.10.2019 року по справі № 905/2236/18, а саме "самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця."

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14.03.2007 у справі № 21-8во07.

Таким чином, самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсним договорів купівлі-продажу в порушення права власності набувачів такого майна, оскільки вони не допущені внаслідок його винної, протиправної поведінки.

Крім того, звертає увагу на необхідність дотримання справедливого балансу інтересів сторін, передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що мета досягнення справедливого балансу інтересів суспільних (публічних) і приватних полягає у необхідності дотримання розумного співвідношення між засобами, що використовуються, та цілями, які повинні бути досягнуті. При цьому суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права (справи "Еванс проти сполученого Королівства", "Булвес" АД проти Болгарії", "Дубецька та інші проти України", "Гримковська проти України" тощо. , "Хабровські проти України».

Він, ОСОБА_2 , не має іншого майна, крім того, за витребуванням якого звертається позивач.

У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою

Також звертає увагу на той факт, що підставою для звернення ОСОБА_4 з позовом про визнання за нею права на приватизацію та права власності на квартиру стала тривала бездіяльність влади. Починаючи з 2009 року, коли було прийнято рішення про передачу будинку гуртожитку до комунальної власності, та досі відповідна реєстрація права власності не відбулася. Зазначена бездіяльність призвела до порушення прав мешканців будинку на приватизацію займаного житла, оскільки відповідно до закону приватизація кімнат у гуртожитку можлива лише після передачі гуртожитку у власність територіальної громади.

Таким чином, спочатку тривала бездіяльність міської ради, потім ухвалення незаконного рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська призвели до того, що він може втратити свою власність, набуту на законних підставах.

Виходячи з вищевикладеного, відповідач у своєму відзиві, просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалами Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 4 березня 2021 року було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про залишення позову без розгляду, у справі закрито підготовче провадження та призначено її до судового розгляду.

В судовому засіданні прокурор Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Синенко М.О. позов підтримала.

Представник позивача Дніпровської міської ради Скосарев І.Д. у судовому засіданні позов також підтримав та наполягав на його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Романюк М.М. позов не визнали, просили відмовити в позові з підстав, наведених у відзиві на позов.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню за наступних підстав:

Судом установлено, що будівля гуртожитку літ. А-4 загальною площею 2083,9 кв.м. по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 1 жовтня 1960 року № 898, від 4 листопада 1989 року № 723§2, належала Державі в особі Верховної Ради України на праві державної власності.

З матеріалів справи вбачається, що третій особі ОСОБА_4 був виданий ордер на зайняття житлового приміщення площею 11,9 кв.м. у гуртожитку АДРЕСА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1429 від 09.06.2009 Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку та житлового будинку ВАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт за адресами: АДРЕСА_4 » вирішено передати у комунальну власність територіальної громади міста на баланс КВЖРЕП Індустріального району гуртожиток літ. А-4 загальною площею 2083,9 кв.м. (за виключенням приватизованих квартир №№ 1а, АДРЕСА_2 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 та нежитлових приміщень у підвалі, на які визнано право власності по АДРЕСА_2 .

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт", Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району в особі керуючого санацією Биковського Миколи Юрійовича, Дніпропетровської міської ради про визнання об`єкта нерухомості таким, що переданий у власність територіальної громади, визнання права особи на приватизацію та визнання права власності.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року визнано квартиру АДРЕСА_1 такою, що фактично була передана Приватним акціонерним товариством «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська та належить до числа об`єктів приватизації, визнано право ОСОБА_4 на приватизацію зазначеної квартири, а також визнано право приватної власності ОСОБА_4 для подальшої державної реєстрації у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_7 загальною площею 24,9 кв.м., житловою площу 11,9 кв.м. та складається з: 1 коридор площею 3,4 кв.м., 2 кладова площею 1,5 кв.м., 3 житлова площею 11,9 кв.м., 4 кухня площею 5,4 кв.м., 5 санвузол площею 2,7 кв.м.

19 липня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А., зареєстрований в реєстрі за № 2497.

Цього ж дня, 19.07.2016 року право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В подальшому постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року було скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства "Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт", Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району в особі керуючого санацією Биковського Миколи Юрійовича, Дніпропетровської міської ради про визнання об`єкта нерухомості таким, що переданий у власність територіальної громади, визнання права на приватизацію та визнання права власності відмовлено.

Звертаючись до суду в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради з позовом про витребування майна, керівник прокуратури посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності, вибула з володіння територіальної громади в особі Дніпровської міської ради поза її волею, у зв`язку з припиненням права власності ОСОБА_4 на це майно, підлягає витребуванню у ОСОБА_5 як нового власника на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд враховує, що за змістом частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до норм статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадку примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Таким чином, саме власник наділений правом на відчуження та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Цивільним кодексом України передбачено такий спосіб захисту порушених прав як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Таким чином, відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що є належним способом захисту її порушеного права.

Враховуючи, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року, яким за ОСОБА_4 визнано право власності квартиру АДРЕСА_1 скасовано, суд вважає, що вимоги про витребування вказаного майна є законними та обґрунтованими.

Доводи ОСОБА_2 про те, що спірна квартира не може бути витребувана на користь Дніпровської міської ради, оскільки право власності на неї за територіальною громадою не було зареєстровано та дії щодо фактичного прийняття квартири у комунальну власності не були здійснені, суд вважає безпідставними, так як незалежно від державної реєстрації права власності територіальної громади на спірну квартиру, остання є законним володільцем цього майна з огляду на те, що передача будівель гуртожитків, які належать до державної власності, у власність територіальних громад прямо передбачена Законом України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку. Так, на виконання цього закону та інших підзаконних нормативних актів виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було прийнято рішення № 1429 від 09.06.2009 Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку та житлового будинку ВАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт за адресами: АДРЕСА_4 ». Згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 06.10.2020 року будівля за адресою: АДРЕСА_2 внесена до Реєстру об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. Зазначене, на переконання суду, спростовує доводи ОСОБА_2 щодо недоведеності належності спірної квартири до комунальної власності.

Таким чином, відсутність державної реєстрації права комунальної власності на спірну квартиру у відповідному державному реєстрі не виключає право власності позивача на це майно та в судовому засіданні встановлено, що саме територіальна громада на сьогодні є законним володільцем цього майна, оскільки з огляду на прийняття виконавчим комітетом рішення про прийняття у комунальну власність будівлі гуртожитку, в якому розташована спірна квартира, внесення цієї будівлі до Реєстру об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, об`єктивних підстав вважати на даний час власником цього майна є Держава в особі Верховної Ради України немає.

Доводи відповідача про те, що міська рада не вважає порушеними свої права та інтереси, у зв`язку з чим відсутні підстави для витребування майна, спростовуються позицією представника позивача в судовому засіданні, який позов керівника прокуратури підтримав та наполягав на його задоволенні.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що витребування в нього як добросовісного набувача спірної квартири є непропорційним втручання у право на мирне володіння своїм майном, а також, що таким витребуванням на нього буде покладено індивідуальний і надмірний тягар, порушено справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу та захистом права на мирне володіння майном, оскільки, на переконання суду, витребування спірної квартири не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як відповідач під час придбання спірного майна 19 липня 2016 року, виявивши обачність, міг передбачити оспорювання у майбутньому прав на це майно з огляду на те, що право власності ОСОБА_4 набула на спірну квартиру на підставі заочного рішення суду від 21 червня 2016 року, тобто ухваленого за відсутності сторони відповідача незадовго до укладення правочину. Суд враховує, що в даному випадку збитки, які понесе відповідач у зв`язку із витребуванням в нього спірного майна, не є значними порівняно зі збитком, який завданий територіальній громаді незаконним відчуженням такого майна поза її волею особою, яка не мала на це права, так як правочин купівлі-продажу укладено за ціну 74939 грн., яка хоча й є суттєвою, але не є непомірною для її відшкодування відповідачу третьою особою, в тому числі з урахуванням інфляційного збільшення. Суд відзначає, що відповідач, із власності якого витребовується спірна квартира, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до ОСОБА_4 про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, згідно з якою у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Крім того, суд звертає увагу, що відповідач має зареєстроване місце проживання за іншою адресою: АДРЕСА_8 , тобто він не буде позбавлений єдиного житла. Тож витребуванням у ОСОБА_2 спірного майна не порушуватиметься принцип пропорційності втручання у його право власності, на нього не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Доводи представника відповідача в судовому засіданні про недоцільність витребування у ОСОБА_2 спірної квартири, оскільки вона була виділена в користування на підставі ордеру третій особі, яка не втрачає свого права на її приватизацію, суд до уваги не приймає, оскільки спірна квартира була надана ОСОБА_4 у користування, вона не є її власником та при розгляді цього позову суд не може надавати оцінку наявності у особи права на приватизацію житла, прийняття рішення щодо якої належить до компетенції відповідного органу приватизації. При цьому в разі наявності у ОСОБА_4 права на приватизацію спірного житла та дотримання процедури приватизації сторони не позбавлені можливості повторно укласти правочин щодо цього майна.

Таким чином, враховуючи, що Дніпровська міська рада ніяких намірів та дій щодо передання відповідачу чи тертій особі спірної квартири у власність не приймала, заочне рішення, яким за третьою особою було визнано право власності на спірну квартиру, скасовано, тобто таке майно було відчужене поза її волею, позов слід задовольнити, витребувавши у ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Крім того, при зверненні до суду прокуратурою Дніпропетровської області (нині - Дніпропетровська обласна прокуратура) був сплачений судовий збір у розмірі 5791 грн. (4740 грн. - за подання позовної заяви та 1051 грн. - за подання заяви про забезпечення позову).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено, суд приходить до висновку про необхідність стягнення зі ОСОБА_2 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрат по сплаті судового збору в загальному розмірі 5791 грн.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору в розмірі 5791 (п`ять тисяч сімсот дев`яносто одна) грн.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дані сторін та інших учасників справи:

Дніпропетровська обласна прокуратура (місцезнаходження: 49044, м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, 38, );

Позивач: Дніпропетровська міська рада (місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, 75, );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя Н.Ю. Марченко