ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/763/21 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу №607/10442/19 за апеляційною скаргою акціонерного товариства ТАСКОМБАНК на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2021 року, ухваленого суддею Братасюк В.М., у справі за позовом акціонерного товариства ТАСКОМБАНК до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

у травні 2019 року АТ Таскомбанк звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2В від 31.08.2011 року в розмірі 28650,68 грн., з яких: 7846,11 грн. заборгованість по тілу кредиту; 2809,67 грн. заборгованість по відсотках; 17994,90 грн. пеня на суму простроченої заборгованості за період з 14.02.2018 року по 14.02.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 31 серпня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ-БАНК», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є акціонерне товариство «Таскомбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2В, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 132900 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17 % річних зі строком користування 7 років до 31.08.2018 року. Проте відповідач взяті на себе зобов`язання перестав виконувати у повній мірі, у зв`язку з чим представник позивача просить суд позов задовольнити, стягнути із боржника заборгованість по кредиту.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2021 року у задоволенні позову АТ Таскомбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ Таскомбанк адвокат Подановський Т.Р. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2021 року, та ухвалити нове рішення, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги представник АТ Таскомбанк адвокат Подановський Т.Р. зазначив, що підписання боржником кредитного договору та графіку платежів свідчить про досягнення сторонами угоди відносно всіх істотних умов договору та його обізнаність, вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи і що таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до договору боржник не зазначив.

Крім того, погашення позичальником кредитної заборгованості на протязі тривалого часу свідчить про те, що ним визнано умови кредитного договору та правовідносини, які виникли з банком на підставі укладеного кредитного договору.

Боржник при укладенні кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору, оскільки відповідно до статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, суд першої інстанції не мав застосовувати положення передбачені частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ, а застосувавши її порушив ч. 2 ст. 264 ЦПК України, чим вийшов за межі позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу представника АТ Таскомбанк адвоката Подановського Т.Р. від ОСОБА_1 не поступив.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України зазначена справа відноситься до малозначних.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 31.08.2011 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ-банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № R2В відповідно до якого останньому надано кредит в розмірі 132900 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17 % річних зі строком користування 7 років до 31.08.2018 року.

Кредитором повністю виконано зобов`язання перед ОСОБА_1 , який одержав кредит для здійснення розрахунків з метою придбання у власність нового автомобіля, який не буде використовуватись в комерційних цілях для отримання прибутку (п. 2.1 кредитного договору)

Пунктом 3.3.1 кредитного договору визначено, що проценти за користування кредитом нараховуються банком за ставкою у розмірі 17%, розмір процентної ставки може змінюватися шляхом укладення договору про внесення змін до цього договору, у випадку і в порядку, встановленому п. 5.2.7 цього договору.

Водночас, п. 3.3.5. Кредитного договору передбачено, у разі якщо, відповідно до умов п. 5.3.11. цього договору позивальник або інша особа здійснює страхування автомобіля, опис якого зазначено в п. 3.8 цього договору, в «AT СК «АХА Страхування», замість процентної ставки, передбаченої п. 3.3.1 цього договору, встановлюється процентна ставка в розмірі: на перший рік кредитування 12,49% річних; на другий рік кредитування 13,49% річних; на третій рік кредитування 16.49% річних; на четвертий рік кредитування 16,49% річних; на п`ятий рік кредитування 16,49% річних; на шостий рік кредитування 16,49% річних; на сьомий рік кредитування 16,49% річних. Акційна процентна ставка діє виключно на період дії договору страхування (полісу), укладеного зі страховиком.

У разі укладення позичальником договору страхування автомобіля не зі страховиком, а з іншою погодженою банком страховою компанією та надання протягом 2 робочих днів з дня закінчення строку дії попереднього договору страхування та документів, що підтверджують сплату страхового платежу, проценти за користування кредитом з дня, наступного за днем закінчення дії попереднього договору страхування (полісу) нараховуються за ставкою, встановленою п. 3.3.1 цього договору.

Згідно з п. 7.1 Кредитного договору, у разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору, позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов`язань за кожен день прострочки.

Пунктом 5.3.11. Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язався здійснювати страхування предмета застави за ризиками повного КАСКО у страховика, зазначеного в пункті 3.3.5. Кредитного договору (у разі наявності партнерської програми страховика з банком на момент сплати страхового платежу), а саме, «AT СК «АХА Страхування».

Також, згідно умов пункту 5.3.12. Кредитного договору, позичальник взяв на себе зобов`язання забезпечити укладення нових або продовження строку дії укладених договорів страхування, що підтверджує факт страхування предмета застави за ризиками повного КАСКО та страхування ЦПВВНТЗ, а також надати банку копії договорів страхування та документи, що підтверджують сплату страхового платежу за 1 робочий день до закінчення строку дії попереднього договору страхування. Позичальник зобов`язаний виконувати вимоги договорів страхування, не припиняти їх дію та не змінювати умови цих договорів страхування без попередньої письмової згоди банку.

31 серпня 2011 року ОСОБА_1 уклав договір страхування з АТ СК АХА Страхування, який у подальшому перекладав 31.08.2012 року, 02.09.2014 року (т. 3 а.с. 7-15 ) .

02 вересня 2014 року ОСОБА_1 уклав договір страхування з ПАТ Страхова компанія Універсальна, який переукладав 07.07.2015 року та 07.09.2016 року (т. 3 а.с. 16-26) .

15.09.2014 року ПАТ ВТБ Банк листом № 947/1719-2 повідомив ОСОБА_1 про збільшення процентної ставки до розміру 22% у відповідності до умов Кредитного Договору, оскільки було перестраховано автомобіль, який знаходиться в заставі банку в ПАТ Страхова компанія Універсальна (т. 2 а.с. 8).

У відповідь на вище вказану вимогу відповідачем по справі було подано звернення від 03.10.2014 р., в ПАТ «ВТБ Банк» зареєстроване за № П-66-1719 згідно якого ОСОБА_1 просив привести процентну ставку до рівня передбаченого п. 3.3.1. Кредитного договору та повідомити про розгляд вказаного прохання (т. 2 а.с. 9).

ПАТ «ВТБ Банк» надано відповідь № 1101/1719-2 від 13.10.2014 р на звернення, якою ОСОБА_1 було роз`яснено, що ПАТ «Універсальна» не є партнером та не співпрацює з ПАТ «ВТБ Банк», в зв`язку з чим позичальником не виконано зобов`язання, передбачені п. 5.3.11 та п. 5.3.12. Кредитного Договору. (т. 2 а.с. 10)

27.03.2017 року між ПАТ «ВТБ-БАНК» та АТ «Таскомбанк» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (авто кредити) № НОМЕР_1 , відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набув права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором.

Як вбачається із витягу з додатку 1 до Договору про відступлення права грошових зобов`язань за фінансовими кредитами від 27.03.2017р. під № 580 вказаний боржник: ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості по кредитному договору № R2В від 31.08.2011 року становить 11036,80 грн.: сума основного боргу 10854,13 грн, сума нарахованих процентів 182,67 грн.

02.06.2017 року ОСОБА_1 листом на адресу направив звернення до АТ «ТАСКОМБАНК» з метою надання графіку погашення заборгованості по кредитному договору. Відповідно до умов кредитного договору № R2В сторони домовилися, що графік надається позичальнику за першою вимогою (або надсилається йому до відома поштою), зазначивши, що ним щомісячно здійснювались платежі, які перевищували розмір чергового платежу і відсотків, відтак на його вимогу Банк зобов`язаний був переглянути графік погашення заборгованості і уточнити суму заборгованості з урахуванням здійсненої переплати.

Не зважаючи на дане звернення і подальші звернення (звернення здійснювались листами та безпосередньо у відділення банку) АТ «Таскомбанк» не надав графіку погашення заборгованості по кредитному договору. Тому з урахуванням здійснених оплат і оплат, які мають бути здійсненні на підставі кредитного договору, відповідачем 8 серпня 2017 року направлено в АТ «Таскомбанк» лист з графіком погашення заборгованості станом на 27 березня 2017 року. У випадку не погодження з наданим графіком або наявності розбіжностей, банку пропонувалось у 10-ти денний строк надати свій графік. АТ «Таскомбанк» повідомлено, що у випадку не надання графіку зі сторони банку це розглядатиметься ним, як мовчазна згода з існуючим (наданим відповідачем) графіком. Листом № 6481/56 від 08.09.2017 року підтверджено, що банк не надав графіка погашення заборгованості, а лише запропонував звернутися до Тернопільського відділення № 35, де повідомили про відсутність у них матеріалів справи і вони можуть надати лише загальну інформацію по кредитному договору.

Враховуючи той факт, що АТ «Таскомбанк» не надав графік погашення заборгованості, відтак своєю мовчазною згодою погодився з графіком, який йому був наданий і з умовами, які в ньому викладені, відповідач вважає, що ним достроково 5 вересня 2017 року повністю погашена заборгованість за кредитним договором № R2В, оскільки згідно п. 3.3.5 кредитного договору процентна ставка за перший рік кредитування становить 12.49%, а не як визначав банк 17 %.

Крім того, 31.08.2018 року ОСОБА_1 направив АТ «Таскомбанк» листа, яким повідомив про відсутність заборгованості за кредитним договором № R2В і надано графік погашення заборгованості згідно з п.4.5. 4.6 Кредитного договору.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 14.02.2019 року та виписки по особовому рахунку клієнта, у ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором № R2В від 31.08.2011року в розмірі 28650,68 грн., з яких: 7846,11 грн. заборгованість по тілу кредиту; 2809,67 грн. заборгованість по відсотках; 17994,90 грн. пеня на суму простроченої заборгованості за період з 14.02.2018 року по 14.02.2019 року.

16.01.2020 року року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області винесено ухвалу щодо проведення судово-економічної експертизи по справі № 607/10442/19, на вирішення експертів поставлено наступні питання:

1. Чи відповідає наявний у матеріалах цивільної справи Графік погашення заборгованості позичальника ОСОБА_1 , по сплаті процентів за кредитом та погашення основної суми борг, умовам укладеного кредитного договору №R2В від 31.08.2011року?

2. Який розмір заборгованості позичальника ОСОБА_1 станом на 27.03.2017 року виходячи з умов кредитного договору та з урахуванням здійснених переплат?

Як вбачається із висновку експертів за результатами проведення судово-економічної експертизи від 31.08.2020 року за № 243/1097/1100-1103/20-22, в результаті проведеного дослідження встановлено, що наявний у матеріалах цивільної справи графік погашення заборгованості позичальника ОСОБА_1 по сплаті основної суми боргу складає 132900 грн. та відповідає умовам укладеного кредитного договору № R2В від 31.08.2011 року. Сума погашення процентів за кредитом за даними експертизи складає 69492,23грн, за даними банку 69335,70 грн, що на 156,53 грн. більше, ніж за даними банку. Розмір заборгованості позичальника ОСОБА_1 станом на 27.03.2017 року виходячи з умов кредитного договору та з урахуванням здійснених переплат склав: заборгованість за тілом кредиту - 1926,64грн.; заборгованість по відсотках 104,03грн.

Із додатку № 4 експертизи вбачається, що залишок нарахованих процентів станом на 31.08.2018 року становить 61,10 грн, які ОСОБА_1 14.01.2021 року погашені (квитанція № 12355756).

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за договором кредиту банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором.

Положенням ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ «ВТБ Банк» правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є АТ «Таскомбанк» дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, оскільки зі змісту кредитного договору № R2В від 31.08.2011року є незрозумілим зобов`язання визначені п. 5.3.11 та п. 5.3.12, які зобов`язують позичальника укласти договори страхування, поряд визначеними умовами та порядку кредитування зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою у розмірі 17%, що визначена п. 3.3.1 кредитного договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафіягреко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91,§ 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14).

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, суд першої інстанції, оцінивши в сукупності надані сторонами докази, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, правильно прийшов до висновку щодо відсутності заборгованості відповідача перед апелянтом, оскільки останнім не доведено факт порушення їх права.

Отже, договірний обов`язок на безальтернативне визначення конкретної страхової компанії, встановлений угодою між ОСОБА_1 та ПАТ ВТБ Банк, не може вважатися грошовим зобов`язанням (обов`язком сплачувати гроші), котре перейшло за договором про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (авто кредити) № НОМЕР_1 , а тому вимога первісного кредитора до позичальника страхувати забезпечений ТЗ в конкретного страховика, за визначенням автоматично не переходить до нового кредитора.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за весь час страхування автомобіля не було жодного страхового випадку, що потягло якісь негативні наслідки (фінансові втрати), як для первісного, так і до нового кредитора, а відтак не може вважатися справедливим стягнення з відповідача на користь позивача грошей за якісь теоретичні втрати, котрих в реальності не існує.

Голослівними є посилання апелянта на те, що відповідачем не визнавався договір, укладений 27.03.2017 року між ПАТ ВТБ Банк та АТ Таскомбанк, оскільки жодним доказом не підтверджено, а навпаки, спростовуються доказами про погашення заборгованості відповідачем на тих умовах, які визначались щодо відсоткової ставки, а не збільшеної банком безпідставно.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта щодо виходу суду за межі позовних вимог, оскільки суд першої інстанції застосував ті норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Таскомбанк- залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2021 року залишити без зміни.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції покласти на акціонерного товариства Таскомбанк в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 09 липня 2021 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак