Справа № 181/387/20
Провадження № 2/181/2/21
РІШЕННЯ
"22" лютого 2021 р. смт. Межова
Межівський районний суд Дніпропетровської області
у складі: головуючого судді Літвінової Л.Ф.,
за участі секретаря судового засідання Макогон І.С.,
прокурора Коваль К.О.,
представника відповідача-1 Гейнле О.М.,
представника відповідача-2 адвоката Мелешка І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Межова цивільну справу за позовом керівника Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави до Межівської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання незаконним рішення селищної ради, скасування запису про державну реєстрацію права власності та зобов`язання повернути земельну ділянку,
Ухвалою судді Межівського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2020 року відкрито провадження у зазначеній справі і призначено підготовче судове засідання на 02 червня 2020 року (а.с.33-34).
Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 26 червня 2020 року. Задоволено клопотання представника відповідача-2 адвоката Мелешка І.В. про витребування доказів (а.с.67-68).
Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року задоволено клопотання представника відповідача-2 адвоката Мелешка І.В. та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с.106-107).
На підставі зазначеного рішення Межівської селищної ради №473-11/VII від 28.08.2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Межівської селищної ради Капліною О.В. 10.09.2018 року зареєстровано право власності
Вищевказане рішення Межівської селищної ради №473-11/VII від 28.08.2018 року «Про передачу земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», яким передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,8500 га, підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка поверненню у комунальну власність з наступних підстав.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання (ч. 4 ст. 116 ЗК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2 гектара.
Таким чином, ОСОБА_1 на час отримання спірної земельної ділянки площею 0,85 га вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання на підставі попереднього рішення Межівської селищної ради №363-08/VII від 04.06.2018 року.
Хоча в заяві до Межівської селищної ради від 10.08.2018 року про затвердження виготовленої документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,8500 га ОСОБА_1 вказав, що право на безоплатну приватизацію по вищевказаному цільовому призначенню не використав.
Тобто, всупереч вимог ст.ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України, ОСОБА_1 при зверненні до Межівської селищної ради із заявою 10.08.2018 року не повідомив орган місцевого самоврядування про те, що раніше використав право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
При цьому, посадові особи Межівської селищної ради безумовно мали можливість перевірити наявність у громадянина ОСОБА_1 у власності земельної ділянки даного виду цільового призначення та площі, раніше набутої в порядку безоплатної приватизації.
З огляду на те, що оспорюване рішення Межівської селищної ради №473-11/VII від 28.08.2018 року підлягає визнанню недійсним, то відсутні правові підстави для збереження цієї земельної ділянки за ОСОБА_1 ..
Згідно із ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Враховуючи викладене, рішення Межівської селищної ради
В судовому засіданні прокурор Коваль К.О. позовні вимоги підтримала в межах доводів позовної заяви та просила про їх задоволення.
Представник відповідача-1 ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог заперечувала.
Представник відповідача-2 адвокат Мелешко І.В. позовні вимоги не визнав. Підтвердив обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.
Суд, вислухавши учасників судового процесу, свідка ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання (ч. 4 ст. 116 ЗК України).
Відповідно до ч.1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.
ОСОБА_1 10 жовтня 2017 року звернувся із однією заявою до Демуринської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою з відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,2 га, в т.ч. ріллі 1,2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення в межах населеного пункту за адресами: АДРЕСА_3 га; АДРЕСА_3 0,85 га. Із земель комунальної власності ненаданих у власність та користування у межах норм безоплатної приватизації Демуринської селищної ради. В заяві також зазначено, що право на безоплатну приватизацію по вищезазначеному цільвому призначенню не використано (а.с.45).
Рішенням Демуринської селищної ради Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,20 га, в т.ч. ріллі 1,20 га із земель комунальної власності Демуринської селищної ради за рахунок земель ненаданих у власність та користування в межах населеного пункту за адресами: АДРЕСА_3 орієнтовною площею 0,35 га, в т.ч. ріллі 0,35 га; АДРЕСА_3 орієнтовною площею 0,85 га., в т.ч. ріллі 0,85 га. (а.с.46-47).

Договори на розроблення проектів землеустрою стосовно обох земельних ділянок були укладені в один день - 23.10.2017 року (а.с.48, 49).

В ТОВ «Дніпроленд» було виготовлено 2 проекти землеустрою - на земельну ділянку в АДРЕСА_3 площею 0,35 га з кадастровим номером :04:008:0008 та в АДРЕСА_3 площею 0,85 га з кадастровим номером :04:008:0009 (а.с.115-128, 129-142) у зв`язку з тим, що вищевказані земельні ділянки знаходились у різних місцях. В результаті саме зазначені проекти землеустрою і були затверджені рішеннями Межівської селищної ради № 363-08/VІІ від 04.06.2018 року та № 473-11/VІІ від 28.08.2018 року.

Таким чином, в даній ситуації має місце первинне звернення ОСОБА_1 про отримання земельної ділянки безоплатно у власність площею 1,2 га в межах населеного пункту для ведення особистого селянського господарства. Указана площа складається з двох окремих ділянок. Одним рішенням селищної ради, в порядку ст. 118 ЗК України, останньому було надано відповідний дозвіл на розробку проекту землеустрою, при чому дозвіл видано на землю площею 1,2 га, яка, в свою чергу, складається з двох окремих ділянок. Поділ на 2 ділянки пояснюється тим, що в межах населеного пункту дуже рідкісними є випадки розташування вільних цілісних масивів ріллі площею 2,0 га. В більшості це є покинуті земельні ділянки для ведення огородництва різних площ до 1,0 га. Відтак, для реалізації права громадянина на отримання у власність ділянки для ведення ОСГ площею до 2,0 га доцільним є надання йому у власність землі, яка складається з декількох ділянок, сумарна площа яких не перевищує 2,0 га. Необхідно наголосити, що початкове звернення ОСОБА_1 до Демуринської селищної ради із заявою (10.10.2017 року) про надання у власність землі, де вказані вищезгадані 1,2 га земельні ділянки, є одномоментним. Саме в цій заяві і має сенс вказівка про те, що ним не використано право на безоплатну приватизацію по вищезазначеному цільовому призначенню. Подальший поділ документації щодо указаних ділянок пояснюється виключно з причини присвоєнню кожній з них окремого кадастрового номеру, оскільки вони не мають спільних кордонів. Проте, в контексті вимог ст.ст. 116, 118, 121 ЗК України це немає ані найменшого значення. Логічно, що після виготовлення проектів землеустрою, кожен з них подавався на затвердження до Межівської селищної ради вже окремо, різними пакетами документів. Однак, це жодним чином не змінює того факту, що початкове звернення з питанням отримання цих двох ділянок у власність супроводжувалось з єдиним умислом.

Статтею 121 ЗК України громадянам України гарантується право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі, який не повинен перевищувати 2,0 гектара. Поряд з цим, частина 4 статті 116 ЗК України обумовлює можливість реалізації особою цього права необхідністю дотримання норм, щодо розмірів земельних ділянок, які можуть бути безоплатно передані громадянам у власність один раз по кожному виду використання.

Як з`ясовано судом на підставі досліджених під час розгляду справи доказів, позивачем, на підставі наданого рішенням відповідача дозволу, були розроблені та подані на затвердження проекти землеустрою з відведення для передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 1,2 га, яка складається з двох окремих земельних ділянок, площею 0,35 га та 0,85 га.

Дані обставини підтвердила і свідок ОСОБА_4 , на той час голова Демуринської селищної ради, яка підтвердила у судовому засіданні, що дійсно ОСОБА_1 звернувся до Демуринської селищної ради з однією заявою про надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 0,35 га та 0,85 га в межах населеного пункту смт. Демурино. Так як на той час на території Демуринської селищної ради не було земельних ділянок єдиним масивом, то Демуринською селищною радою було прийнято рішення про надання дозволу на розробку технічної документації ОСОБА_2 із земельними ділянками у різних місцях (за різними адресами) населеного пункту, так як вони вважали, що земельне законодавство ними не порушено, оскільки загальна площа не перевищує 2,0 га.

Суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин практику Верховного Суду, безпосередньо Постанову ВС від 26.03.2020 року по справі № 192/2995/16а, де пунктами 14-16 даної постанови Верховний Суд відзначив, що системний аналіз норм ст. 121 ЗК України, ч.4 ст. 116 ЗК України дає підстави для висновку, що статтею 121 ЗК України громадянам України гарантується право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі, який не повинен перевищувати 2,0 га. Поряд з цим, частина 4 статті 116 ЗК України, на яку відповідач посилається на обґрунтування своєї відмови у затвердженні поданого позивачем проекту землеустрою, обумовлює можливість реалізації особою цього права необхідністю дотримання норм, щодо реалізації особою цього права необхідністю дотримання норм щодо розмірів земельних ділянок, які можуть бути безоплатно передані громадянину у власність один раз по кожному виду використання. Як з`ясовано судами попередніх інстанцій на основі дослідження під час розгляду справи доказів, позивачем, на підставі наданого рішення відповідача дозволу, були розроблені та подані на затвердження проекти землеустрою з відведення для передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,9947га, яка складається з двох окремих земельних ділянок площею 0,4947 га та 0,50 га. Тому суди дійшли правильного висновку про дотримання позивачем норм щодо розмірів безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, визначених статтею 121 ЗК України та безпідставність посилання відповідача на приписи частини 4 статті 116 ЗК України при прийнятті рішення № 1-7/V11.

Також слід зазначити, що відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд вважає, що відповідач скористався своїм правом, безоплатно у власність отримав земельну ділянку для ведення особистого господарства площею 0,35 га та 0,85 га , але не більше 2,0 га.

Будь-яких інших умов чи застережень з приводу реалізації відповідачем права на одержання землі із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства чинне законодавство не містить.

Чинним земельним законодавством не встановлено заборони на реалізацію громадянам свого права на приватизацію шляхом одночасного відведення у власність кількох земельних ділянок одного виду використання, як це прохав у своїй заяві від 10.10.2017 року відповідач, сукупна площа яких не перевищує закріплені ст. 121 ЗК України норми .

Тому суд дійшов висновку про дотримання норм щодо розмірів безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, визначених статтею 121 ЗК України та безпідставність посилання позивача на приписи частини 4 статті 116 ЗК України.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст.80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду викладеного підстави для задоволення позову відсутні.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

Керуючись ст. 131-1 Конституції України, Постановою Верховного Суду від 26.03.2020 року у справі №192/2995/16-а, ст.ст.4, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву керівника Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави до Межівської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання незаконним рішення селищної ради, скасування запису про державну реєстрацію права власності та зобов`язання повернути земельну ділянку залишити без задоволення.

Витрати на оплату судового збору та інші судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 22 лютого 2021 року, проголошено його вступну та резолютивну частини.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд через Межівський районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 03 березня 2021 року.

Суддя: Л. Ф. Літвінова