СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12006/18

пр. № 2/759/338/21

08 червня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гаєвської Н.О.,

за участю: представник позивача Вах М.Е. ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні у залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 3% річних та індексу інфляції за фактичне користування послугами,

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2018 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 32556 грн 09 коп. а також судові витрати по справі у розмірі 1762 грн 00 коп.

Рішенням суду від 28.02.2019 р., позовні вимоги було задоволено (а.с. 72-73, том №1).

05.06.2019 р., ухвалою суду заочне рішення суду від 28.02.2019 року скасовано, призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні (а.с. 197-198, том №1).

Ухвалою суду від 08.06.2021р., до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_2

20.05.2021 року представник позивача уточнив розмір позовних вимог та просив суд, стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 62470,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 4551,13 грн., 3% річних в розмірі 1807,95, судові витрати в розмірі 2270,00 грн., та витрати на правову допомогу в розмірі 4500,00 грн. (а.с. 26-31, том №2)

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що з прийняттям рішення КМР від 18.03.2004 №125/1335 про відведення позивачу земельної ділянки для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаражу по АДРЕСА_1 та розпорядження акту державної комісії від 09.06.2005 про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 25 машиномісць з покладенням їх в експлуатацію на позивача, а також власникам транспортних засобів, які приймали участь у фінансуванні будівництва були надані документи для оформлення права власності на передане в користування гаражне приміщення у обслуговування у тому числі з ОСОБА_3 , а позивач охороняє об`єкт нерухомості , який на праві власності належить відповідачу і розташований на земельній, землекористувачем балансоутримувачем якої є ПрАТ СП «Партнер», який у своїй діяльності керується «Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках», затверджених Постановою КМУ від 22.01.1996, так відповідно до п. 27 Правил автостоянки гарантують схоронність транспортних засобів, прийнятих на зберігання, а у разі зникнення, розкомплектовування або пошкодження під час зберігання, несуть повну матеріальну відповідальність у встановленому законом порядку, оскільки відповідача є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 ат регулярно користується послугами позивача, однак не оплачував їх у зв`язку з чим, у нього перед позивачем утворилася заборгованість. Оскільки ОСОБА_2 , є правонаступником ОСОБА_3 , то повинна сплати дані кошти.

В судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги з врахуванням їх уточнень, підтримав та просив задовольнити.

В судовом узасіданні відповідач позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволені відмовити, посилаючись на те, що її чоловіе не підписував договір на охорону і обслуговування свого гаражу з АТ СП №Партнер".

Суд, вислухавши доводи та пояснення учасників процесу, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради № 125/1335 від 18.03.2004 земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 відведена СП «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів (а.с. 31, том № 1).

27.02.1998 УКБ КМДА відповідно до умов інвестиційного підрядного договору №5 від 20.03.1997 передав на баланс інвестору -підряднику напівпідземні наражі на 24 машиномісць на дільниці АДРЕСА_2 (а.с. 14-17, 24, том №1).

ОСОБА_3 був власником автогаражного боксу № НОМЕР_1 розташований у напівпідземному гаражі по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 13.05.2012 (а.с. 37, том № 1).

ОСОБА_2 є спадкоємнецею відносно майна померлого ОСОБА_3 (а.с. 43, том 2).

Як стверджував позивач відповідач, не сплачує кошти по утриманню гаражного боксу № НОМЕР_1 . Загальна сума основної заборгованості станом на 11.05.2021 становить 62470,00 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Відповідач зарперечуючи проти наявності даного боргу стверджував проте, що її чоловік не підписував договір, проте відповідачем дану обставину не спростовано.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Частиною 1 ст. 529 ЦК України передбачено, що кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до ст. 977 ЦК України якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.

Договір зберігання транспортних засобів вважається укладеним з моменту передання майна на зберігання, що свідчить про його реальний характер. Між тим, загальні положення про зберігання передбачають обов`язок професійного зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (ч. 2 ст. 936 ЦК). Тобто, зазначена норма передбачає можливість укладення договору зберігання за конструкцією консенсуального і цілком поширюється на спеціальні види зберігання, а отже - і на договір зберігання транспортних засобів.

У судовому засіданні встановлено, що 31.05.2012 ОСОБА_3 набув право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , обслуговування та експлуатацію яким здійснюється ПрАТ СП «Партнер», а саме, зберігання та охорона майна. ОСОБА_3 постійно користувався послугами позивача. З моменту передання відповідачем майна на зберігання ПрАТ СП «Партнер».

У відповідності із ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. До витрат, які здійснює ПрАТ СП «Партнер» відносяться витрати на електроенергію, вивіз сміття, електрообладнання, ремонтно-будівельні роботи, обов`язкові платежі та податки.

Встановлено, що з серпня 2015 р. відповідач не здійснював оплати за внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати, таким чином загальна сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з 11.08.2015 по 11.05.2021 становить всього 75599,08 грн., з яких основний борг 62470,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 4551,13 грн . та 3% річних 1807,95 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України).

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням індексу інфляції за гаражний бокс № НОМЕР_1 у розмірі о 75599,08 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 2270,00 грн.

Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу суд, приходить до висновку про відмову в задоволені в цій частині виходячи з наступного.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Досліджуючи питання щодо співмірності розміру таких витрат із реальними адвокатськими послугами, наданими позивачу у цій справі, суд зазначає таке.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Проте на підтвердження сплати позивачем суми судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги представником не надано до суду відповідного документу, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформленого у встановленому законом порядку, що позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, а суд перевірити надання та оплату таких послуг.

Отже, враховуючи вищезазначені обставини суд вважає, що представником позивача не підтверджено належними та допустими доказами заявлені вимоги, зокрема відповідним банківським документом, який би підтверджував оплату таких послуг на підставі чого заява не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 253, 258, 266, 322, 509, 525-527, 529, 530, 611, 625, 629, 901, 903, 936, 977 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280, -283, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

позовні вимоги Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 3% річних та індексу інфляції за фактичне користування послугами задовльнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» (р/р. № НОМЕР_3 а АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві, МФО 380805, код 13684158) основну заборгованість у розмірі основна сума боргу 62470,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 4551,13 грн . та 3% річних 1807,95 грн., а всього разом 75599 (сімдесят п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. 08 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )на користь Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» (р/р. № НОМЕР_3 а АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві, МФО 380805, код 13684158) судовий збір у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Суддя: О.В. Ул`яновська