Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2597/18 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т. Б.
Категорія 3 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Коберник Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції цивільну справу № 285/2597/18 за поданням приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 листопада 2020 року, постановлену під головуванням судді Сташківа Т.Б. в м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров П.В. звернувся до суду із поданням, у якому просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, боржника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , земельну ділянку, площею 0,1446 га по АДРЕСА_1 та житловий будинок загальною площею 153,2 кв.м., розташованого за тією ж адресою; визначити частку боржника ОСОБА_3 на вищевказане спірне майно в розмірі 1/2 частини; виділити в натурі 1/2 частину вищевказаного майна, що належить боржнику ОСОБА_3 .

В обґрунтування подання приватний виконавець зазначає, що у нього на виконанні перебуває зведене виконавче провадження АСВП № 58653455 з примусового виконання виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_3 коштів. Заборгованість боржника за зведеним виконавчим провадженням станом на 15.10.2020 р. становить 728 884 грн. 88 коп. В ході примусового виконання приватним виконавцем описано та арештовано нерухоме майно боржника. Звернути стягнення на належні боржнику земельні ділянки по АДРЕСА_2 , по АДРЕСА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 не вбачається можливим, так як на зазначених земельних ділянках збудовано багатоповерхові будинки, які здані в експлуатацію та заселені мешканцями. У ході перевірки майнового стану встановлено відсутність у боржника грошових коштів, інших джерел доходу та рухомого майна, а також іншого нерухомого майна. Таким чином, станом на 15.10.2020 р. у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення у рахунок погашення боргу. Боржник ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на: земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,1446 га, кадастровий номер :00:008:1015; житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 153, 2 кв. м. Зазначене нерухоме майно ОСОБА_1 набула під час перебування у шлюбі з боржником ОСОБА_3 , а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі викладеного та посилаючись на положення статей 60, 61, 63, 70, 73 СК України, статті 443 ЦПК України, приватний виконавець просив задовольнити подання.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 листопада 2020 року подання задоволено частково.

Визначено, що боржнику ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ) належить 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 153, 2 кв. м., який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Визначено, що боржнику ОСОБА_3 належить 1/4 частина земельної ділянки площею 0,1446 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :00:008:1015, яка частково є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

У решті вимог подання відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання приватного виконавця.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 27.01.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюбний договір, за яким сторони обрали майновий режим, при якому кожен із подружжя володіє своїм особистим майном.

Пунктом 2.3. шлюбного договору визначено, що майно, придбане кожним з подружжя за час шлюбу, належатиме як за час шлюбу, так і у випадку його розірвання на праві особистої приватної власності тому, ким це майно буде придбане або на кого воно буде зареєстроване чи оформлене.

При цьому в пунктах 4.1., 4.2. шлюбного договору містяться застереження щодо відповідальності подружжя за зобов`язаннями. Кожен з подружжя несе відповідальність з узятих на себе зобов`язань перед кредиторами, будь-якими іншими особами, в тому числі, але не виключно інвесторами, в межах належного йому майна. При недостатній кількості цього майна кредитор не вправі звертати стягнення на майно іншого з подружжя. Кожен з подружжя не несе відповідальність за фінансові зобов`язання іншого з подружжя ні перед фізичними, ні перед юридичними особами.

На підставі свідоцтва про права власності на нерухоме майно індексний номер .8543685 від 04.03.2014 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 153,2 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Розмір частки 1/1. Зазначений житловий будинок збудований за власний кошт ОСОБА_1 . Боржник участі коштами або працею в набутті цього майна не брав.

На підставі свідоцтва про права власності на нерухоме майно індексний номер 25220204 від 06.08.2014 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка кадастровий номер :00:008:1015, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Розмір частки 1/1.

Земельна ділянка кадастровий номер :00:008:1015 сформована шляхом об`єднання земельних ділянок кадастровий номер :00:008:0378 та кадастровий номер :00:008:0383.

Земельна ділянка кадастровий номер :00:008:0378 належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Договору дарування від 23.04.2012 року.

Земельна ділянка кадастровий номер :00:008:0383 належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 15.07.2013 року. Зазначена земельна ділянка придбана за власний кошт ОСОБА_1 . Боржник участі коштами або працею в набутті цього майна не брав.

Враховуючи наведене стверджує, що земельна ділянка та житловий будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , відповідно підстав для задоволення подання приватного виконавця немає.

В апеляційній скарзі також міститься посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ч. 2 ст. 183 ЦПК України.

Всі учасники процесу були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Від адвоката Калініченка М.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю у судовому засіданні Бориспільського міськрайонного суду Київської області у розгляді кримінального провадження (номер зазначено). До клопотання про зайнятість адвоката у іншому судовому засіданні жодних доказів не надано. Після відкриття судового засідання апеляційним судом було зроблено технічну перерву для з`ясування поважності причин відкладення розгляду справи. Зі списку розгляду справ Бориспільського міськрайонного суду Київської області, призначених на 04.03.2021 встановлено, що на розгляді цього дня дійсно перебуває кримінальне провадження, номер якого зазначено адвокатом Калініченком М.В., проте в списку захисників його прізвище не значиться. А тому, враховуючи встановлені обставини та те, що адвокат Калініченко М.В. особисто не додав до свого клопотання про відкладення розгляду справи будь-яких доказів, колегія суддів ухвалила розглядати справу за його відсутності.

В судовому засіданні апеляційного суду, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник третьої особи ОСОБА_1 адвокат Мещеряков М.В. доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі. Не заперечував проти розгляду справи за відсутності інших учасників процесу, зокрема, боржника ОСОБА_3 та його представника.

Неявка сторін, повідомлених про судове засідання належним чином, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. перебуває зведене виконавче провадження АСВП № 58653455 з примусового виконання виконавчих листів № 285/2597/18; № 285/2975/18; № 285/2539/18 про стягнення коштів з ОСОБА_3 (а.с. 34, 37, 39).

Відповідно до матеріалів, станом на 15.10.2020 р. заборгованість боржника ОСОБА_3 за зведеним виконавчим провадженням складає 728 884 грн. 88 коп.

Обґрунтовуючи необхідність визначення частки боржника ОСОБА_3 у майні, приватний виконавець вказав, що звернути стягнення на належні боржнику земельні ділянки по АДРЕСА_2 , по АДРЕСА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 не вбачається можливим, так як на зазначених земельних ділянках збудовано багатоповерхові будинки, які здані в експлуатацію та заселені мешканцями.

Однак, в ході перевірки майнового стану виконавцем встановлено, що ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , за якою, відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстровано право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,1446 га, кадастровий номер :00:008:1015; житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 153, 2 кв. м. Зазначене нерухоме майно ОСОБА_1 набула під час перебування у шлюбі з боржником ОСОБА_3 , а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частинами 5, 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Частиною 1 ст. 443 ЦПК України передбачено, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості подання приватного виконавця та частково його задовольняючи, суд першої інстанції виходив із презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та застосувавши положення ст. 60 СК України прийшов до висновку про часткове задоволення подання.

Заперечуючи щодо прийнятого судом рішення, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі стверджує про те, що майно, зазначене у поданні виконавця є її особистою приватною власністю, про що свідчить укладений між нею та ОСОБА_3 шлюбний договір.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що 18 березня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

На підставі договору дарування від 23 квітня 2012 року ОСОБА_1 прийняла у дар земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0723 га, кадастровий номер :00:008:0378.

На підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2013 року, ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_5 , площею 0,0723 га, кадастровий номер :00:008:0383.

В подальшому, вказані ділянки були об`єднані в одну земельну ділянку, площа якої склала 0,1446 га, місце розташування по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :00:008:1015.

У 2014 році, за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 153, 2 кв. м. (а.с. 34 Том 2) та земельну ділянку за цією ж адресою, кадастровий номер :00:008:1015 (а.с. 39 Том 2).

27 січня 2017 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюбний договір, за яким сторони обумовили майновий режим, при якому кожен із подружжя володіє своїм особистим майном (а.с. 32-33 Том 2).

Пунктом 2.3. шлюбного договору визначено, що майно, придбане кожним з подружжя за час шлюбу, належатиме як за час шлюбу, так і у випадку його розірвання на праві особистої приватної власності тому, ким це майно буде придбане або на кого воно буде зареєстроване чи оформлене.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

А тому, враховуючи, що ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок та земельну ділянку у 2014 році, тобто до укладення шлюбного договору, а також положення сімейного законодавства, що встановлює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, аналізуючи умови шлюбного договору, який по суті стосується врегулювання майбутніх майнових відносин подружжя, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість аргументів апеляційної скарги щодо належності ОСОБА_1 згаданого нерухомого майна на праві особистої приватної власності, за виключенням 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,1446 га, розташованої по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :00:008:1015, яка у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, є її особистою приватною власністю, оскільки ця частина ділянки набута в період шлюбу на підставі договору дарування.

Звідси є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що боржнику ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя належить 1/4 частина об`єднаної земельної ділянки, площею 0,1446 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :00:008:1015, а також на 1/2 частину будинку за цією ж адресою.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції положень ч.2 ст. 183 ЦПК України є необґрунтованим з огляду на таке.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до ч.2 ст. 183 ЦПК України, письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (ч. 4 ст. ст.183 ЦПК України).

Подання приватного виконавця було направлено на адресу ОСОБА_1 , що вбачається з матеріалів справи та не заперечується самою третьою особою.

Окрім того, розділ VI ЦПК України «Процесуальні питання, пов`язані із виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» передбачає можливість звернення із поданням державного чи приватного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Частиною другою статті 183 § 2 «Заяви з процесуальних питань» глави 1 Розділу III «Позовне провадження» ЦПК України регулюються загальні вимоги щодо форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення, які подаються виключно з процесуальних питань при розгляді справ позовного провадження, в тому числі на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень.

Процесуальні правовідносини у цій справі регулюються розділом VI ЦПК України «Процесуальні питання, пов`язані із виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)», який встановлює окремий процесуальний режим розгляду відповідних справ.

По суті аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 569/13160/20.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05.03.2021.

Головуючий Судді