провадження № 22-ц/824/8052/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до ОСОБА_5 , треті особи: Броварський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пуртова Ірина Володимирівна, ОСОБА_6 , про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , 2002 року народження та ОСОБА_3 , 2002 року народження, звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила встановити факт батьківства ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно дочок ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; внести зміни до актового запису про народження обох дітей, вказавши ОСОБА_7 батьком дітей та змінити прізвище дітей з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 2001 року по 2012 рік ОСОБА_1 перебувала у відносинах з ОСОБА_7 , від яких ІНФОРМАЦІЯ_3 народилося дві дочки - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Оскільки шлюб між ОСОБА_7 та позивачем зареєстровано не було, в свідоцтвах про народження дітей батьком зазначений ОСОБА_10 , тобто, запис про батька проведено за прізвищем матері у відповідності до ч. 2 ст. 55 КпШС України. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, у зв`язку з чим відкрилася спадщина. Позивачем в інтересах дітей подано заяву про прийняття спадщини, а тому виникла необхідність встановити факт батьківства. У період з 2001 року по 2012 рік позивач з ОСОБА_7 періодично проживали за місцем його проживання в АДРЕСА_1 , вели спільне господарство та спільно виховували дітей. Покійний ОСОБА_7 визнавав своє батьківство щодо дітей, з 2008 року сплачував аліменти на їх утримання, що підтверджується розписками, а також показами свідків.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що ОСОБА_5 є дочкою померлого ОСОБА_7 , а відповідно і належним відповідачем, оскільки не визнає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 доньками свого батька. Свідки з боку позивача та самі діти довели своїми показами, що покійний визнавав за життя своїх дочок, піклувався про них, надав кошти та купував речі, тобто, приймав участь у їх утриманні. Оскільки покійний ОСОБА_7 за життя визнавав своє батьківство, ОСОБА_1 не порушувала питання про внесення змін в актовий запис дітей, оскільки за домовленістю це вони планували зробити при отриманні паспорту дітьми і відповідно ніхто не очікував, що батько дітей так рано помре. Позивач погоджувалася на проведення судово-медичної експертизи, яка б підтвердила спорідненість дітей, як з батьком, так і з донькою ОСОБА_5 , проте, остання відмовилася від проведення будь-якої експертизи. Підставою для скасування судом касаційної інстанції попереднього судового рішення було те, що позивачем не заявлено вимог на спадкове майно, а не з підстав недоведеності позовних вимог. У разі встановлення батьківства спадкодавця по відношенню до дітей позивача, в силу закону їм належить право на спадщину й додаткового закріплення в судовому рішенні дане право не потребує. У матеріалах наявні докази прийняття спадщини дітьми позивача шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини. При встановленні повного кола спадкоємців нотаріусом буде визначатися обсяг спадкового майна і, відповідно, видаватися свідоцтво про право на спадщину. Лише в разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтв згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії у дітей позивача виникне право на вирішення спору щодо майна в судовому порядку. Наразі питання щодо обсягу спадкового майна і відповідно вимоги про визнання права власності на спадкове майно, коли нотаріусом не було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на майно, є передчасним, оскільки відсутнє рішення суду про встановлення батьківства. Оскільки відповідач не визнає батьківство свого покійного батька за дітьми позивача, між сторонами існує спір про право і питання встановлення факту батьківства має розглядатися в позовному провадженні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 зазначає, що заявлений спір не може бути розглянутий та вирішений у межах позовного провадження через відсутність предмету спору. Встановлення факту батьківства померлої особи без заявлення та вирішення вимоги щодо спору про право суперечить змісту позовного провадження, предметом якого обов`язково має бути спір про право. Жоден зі свідків не підтвердив ані співмешкання, ані ведення спільного господарства, ані утримання та/або виховання померлим дітей позивача. Перевищення розумних строків розгляду справи є результатом зловживання позивачем процесуальними правами. Позивач створила перешкоди ОСОБА_5 в отриманні свідоцтва про право на спадщину.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 народила двох дочок: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується повторно виданими свідоцтвами про народження від 12 лютого 2013 року серії НОМЕР_1 та

серії НОМЕР_2 . Згідно зазначених свідоцтв батьком дітей зазначено ОСОБА_10 , тобто, запис про батька дітей був вчинений за вказівкою матері дітей на підставі статті 55 КпШС України (а.с.8-9, Т.1).

ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 07 червня 1980 року (а. с. 76, Т. 1).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25 грудня 2014 року серії НОМЕР_3 (а. с. 10, Т. 1).

Згідно довідки Заворицької сільської ради Броварського району Київської області ОСОБА_1 організувала та проводила похорони померлого цивільного чоловіка ОСОБА_7 (а.с.11, Т.1).

Після смерті ОСОБА_7 відкрито спадкову справу. Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернулися ОСОБА_5 та від імені неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 їхня мати - ОСОБА_1 (а.с.21, 30, Т.1).

Відповідно до довідки начальника ЖЕКу Бобошко Олександр Іванович був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , з 1991 року і до дня смерті (а.с.).

З відповіді ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій № 1» та копії наказу про звільнення ОСОБА_7 вбачається, що останній безперервно з 1974 року по 27 червня 2013 року працював на підприємстві, що розташовано у м. Києві, та був звільнений у 2013 році у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що покази свідків з боку позивача жодним чином не підтверджують факт постійного спільного проживання позивача із ОСОБА_7 , а також той факт, що останній є біологічним батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вказані покази свідків є суперечливими та різняться між собою. Надані суду письмові докази не підтверджують доводи позивача про те, що вона разом з дочками проживала з ОСОБА_7 та вела спільне господарство. У даному випадку належним способом вирішення питання щодо батьківства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства відповідно до ч. 1 ст. 130 СК України у порядку окремого провадження. Між позивачем та відповідачем немає цивільно-правового спору, як і матеріально-правових відносин з приводу вимог про визнання батьківства, що виключає можливість задоволення позову про визнання батьківства.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Відповідно до вимог ст. 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, заяви, встановленим статтей 119 ЦПК України 2004 року, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим статтею 258 цього Кодексу.

Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

З урахуванням зазначеної в заяві мети, суд визначає коло осіб, які можуть бути залучені до участі у справі.

Зміст рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, повинен містити крім іншого, мету його встановлення.

У постанові від 27 листопада 2019 року у даній справі, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд зазначив, що «…Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди не надали оцінку усім доказам у справі у їх сукупності, не навели мотивів відхилення доказів, на які посилалась відповідачка, не з`ясували, чи не пов`язане встановлення такого факту з вирішенням у майбутньому спору про право на майно померлого, про який зазначала відповідачка, суд першої інстанції не уточнив позовних вимог позивачки, з чим вона пов`язує встановлення такого факту і чи не заявляє у зв`язку з цим вимоги щодо права її дітей на майно померлого, та необхідності залучення до участі у справі усіх осіб, яких може стосуватись вирішення питання про право на спадкове майно померлого, про встановлення батьківства якого щодо її дітей вона заявила такі вимоги у позовному провадженні. При цьому, суд не дав оцінку доводам відповідача про те, що встановлення факту батьківства померлої особи у позовному провадженні, без вимоги щодо спору про право, суперечить змісту позовного провадження, предметом якого, на її думку, обов`язково має бути спір про право, оскільки вирішення такого питання та встановлення такого факту може вплинути на права спадкоємців майна померлого, і відповідачка заявляє про такий спір, тобто, не визнає такого факту, та не навів мотивів відхилення цих доводів».

У даній справі ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом в інтересах дітей, заявила позовні вимоги про встановлення факту батьківства. При цьому, жодних вимог про вирішення спору про право, з яким закон пов`язує необхідність вирішення зазначеного питання саме в позовному провадженні, позивач не заявила.

Так, в своїй позовній заяві позивач вказує, що метою встановлення зазначеного факту є отримання її дітьми права власності в порядку спадкування на майно померлого ОСОБА_7 .

На виконання вказівок суду касаційної інстанції, викладених в постанові від 27 листопада 2019 року, в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, було встановлено, що позивач свідомо не заявляла вимог про вирішення спору про право, тобто, спору про право власності на спадкове майно, оскільки переконана в тому, що такі вимоги є передчасними, так як нотаріус не відмовляв позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину.

При цьому, представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції висловила свою позицію, у відповідності до якої висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у даній справі, щодо необхідності уточнення позовних вимог в частині вирішення спору про право, з яким позивач пов`язує необхідність встановлення факту батьківства, є помилковими та застосуванню не підлягають.

У той же час, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що підстав для незастосування висновків суду касаційної інстанції, викладених в постанові від 27 листопада 2019 року у даній справі, немає, оскільки це є обов`язком судів нижчої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Принцип ефективності закріплений і у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи (постанова Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 482/2163/17).

Будь-яких вимог щодо визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 , та вимог майнового характеру щодо спадкового майна заявлено не було. Під час нового розгляду справи у суді першої інстанції позивач свідомо не уточнила позовних вимог щодо права її дітей на майно померлого ОСОБА_7 .

Встановлення факту батьківства без вимоги щодо спору про право на спадкування суперечить змісту позовного провадження, предметом якого обов`язково має бути спір про право (ухвала ВССУ від 20 травня 2015 року у справі № 6-40269св14).

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 482/2163/17, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто, вирішення питання про встановлення факту спільного проживання сторін є доцільним та ефективним як спосіб захисту у випадку визнання майна спільним майном сторін. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 369/5481/16-ц (провадження № 61-10372св18) та у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 379/3191/15-ц (провадження № 61-14379св18).

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 08 липня 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.