Справа № 524/7175/18
Провадження №2/524/1384/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2021 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., - представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (в її інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
У серпні 2018 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 (в її інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову вказував, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належить йому за договором міни, укладеного 14 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Васильченко О.Б.
У даній квартирі, крім нього, також зареєстровані його колишня дружина - відповідач ОСОБА_3 із неповнолітнім сином ОСОБА_5 , дружина ОСОБА_6 та її син ОСОБА_7 .
Після розірвання із відповідачем шлюбу, остання у вересні 2011 року забрала свої речі та виїхала з квартири. Спочатку вона проживала у м. Києві, наразі її місце проживання невідоме. Факт не проживання відповідача у квартирі більше 7 років підтверджується актом обстеження ТОВ «Житлорембудсервіс» від 20 серпня 2018 року.
Зазначав, що відповідач не виконує обов`язки члена сім`ї, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних платежів, які він, позивач сплачує і за неї, відповідача, і за їх неповнолітнього сина, чим порушують його право власності на нерухоме майно.
Просив визнати ОСОБА_3 та неповнолітнього сина ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді від 08 жовтня 2018 року у справі відкрито провадження, залучено сторони до участі у справі, третю особу, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 24).
Ухвалою суду від 03 січня 2019 року було постановлено провести заочний розгляд справи, ухвалено заочне рішення суду (а.с. 43, 44-45,51).
25 листопада 2020 року до суду від відповідача ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 надійшла заява про перегляд заочного рішення суду від 03.01.2019 року (а.с. 61-65). Відповідач просила поновити їй строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення суду, переглянути заочне рішення суду та скасувати його, призначити справу до розгляду. У поданій заяві вказувала, що позивач подав неправдиву інформацію у своєму позові щодо перебування спірної квартири у його власності, оскільки квартира насправді перебуває у їх спільній частковій власності.
Ухвалою суду від 26 листопада 2020 року було прийнято заяву про перегляд заочного рішення суду, відкрито провадження у справі за заявою, залучено сторін, призначено судове засідання по справі (а.с. 84).
Ухвалою суду від 12 січня 2021 року було скасовано заочне рішення суд від 03 січня 2019 року, призначено справу до розгляду (а.с. 110).
27 січня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 було подано відзив на позовну заяву (а.с. 117-119).
У відзиві вказувалося, що відповідач не визнає позов в повному обсязі та не погоджується із викладеним в ньому, оскільки ОСОБА_3 є власником 1/3 частки спірної квартири на підставі ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13 вересня 2011 року. Право власності на 1/3 частину квартири зареєстровано за нею. Вона не є членом сім`ї позивача, а є співвласником квартири та володіє на праві приватної власності 1/3 частиною. Позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником суперечить чинному законодавству.
Звернуто увагу, що проживання неповнолітньої дитини за місцем проживання своєї матері також не є підставою для втрати ним користування житлом за місцем проживання батька. Позивач надав неправдиву інформацію щодо про те, що він є одноосібним власником квартири та намагається ввести суд в оману.
05 лютого 2020 року до суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив (а.с. 134-136).
Позивач вказував, що просив суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням разом з її неповнолітнім сином, однак не просив позбавити її та сина права власності. Посилався на те, що відповідач не виконує обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення, передбачені ст. 64 ЖК України, оплата за відповідача та її сина ставлять його у скрутне матеріальне становище на порушують його право власності. Просив позов задовольнити у повному обсязі.
15 лютого 2021 року до суду від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшли письмові заперечення на відзив на позовну заяву (а.с. 142-144).
Представник вказував, що позивач ОСОБА_1 намагається безпідставно позбавити ОСОБА_3 права користування її власним майном, як співвласника цього майна. При цьому, він не наводить жодної правової підстави позбавлення права користування власника ОСОБА_3 та продовжує вказувати на її статус не як співвласника цього майна, а як на члена його сім`ї. Щодо малолітнього сина, то ОСОБА_1 продовжує його називати як «її син», що свідчить про ставлення позивача до свого сина, до його законних прав, в том числі і на житло на інтереси малолітньої дитини.
Стосовно залучення позивачем до розгляду ОСОБА_6 третьою особою, вказує, що вона не має жодного відношення до належної ОСОБА_3 1/3 частини квартири та позбавлення права користування житлом, оскільки ОСОБА_6 не є власником цього майна та місце проживання якої, було зареєстровано без згоди співвласника ОСОБА_3 .
Просив відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати, які поніс відповідач у зв`язку із розглядом справи.
24 лютого 2021 року до суду від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшла заява з додатками про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат (а.с. 147-152).
Ухвалою суду від 01 березня 2021 року постановленої у судовому засіданні було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про відмову від підтримання раніше поданої заяви про виклик для допиту як свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та нездійснення виклику і допитів як свідків вказаних осіб, з роз`ясненням представнику позивача наслідків невиконання процесуальних дій (а.с. 16, 125, 163, 167-168).
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому. Уточнила, що у прохальній частині позовної заяви адреса спірного житлового приміщення вказано вірно, а в описовій частині позовної заяви наявна описка. Вказувала, що відповідач та неповнолітній син сторін втратили право користування житловим приміщенням. Не погодилася із заявою щодо відшкодування з позивача на користь позивача витрат на правничу допомогу.
Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 проти позову заперечував із посиланням на відзив на позовну заяву, який підтримав. Просив відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача кошти у повернення витрат на правничу допомогу, вказуючи, що заява про відшкодування правничих витрат була направлена учасникам справи цінними листами з описом вкладень 24 лютого 2021 року.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_6 , представник третьої особи - Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області не прибули повторно, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_6 просили справу розглядати без їх участі, позов задовольнити у повному обсязі.
Керівництво третьої особи Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області свого представника у судове засідання не направила, власної позиції щодо позову не висловила.
Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, встановив наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.90 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.86 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.99 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі до 21 липня 2010 року. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
14 липня 2005 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , з іншої сторони, було укладено договір міни, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_10 і ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_2 , в обмін на квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 7).
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13 вересня 2011 року у справі № 2-1604/2011 р. було визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 74-75).
Даною мировою угодою було визнано за позивачем право власності на 2/3 частини спірної квартири, а за відповідачем - на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 .
На підставі ухвали суду про визнання мирової угоди від 13 вересня 2011 року КП «Кременчуцьке «МБТІ» 23 листопада 2011 року зареєструвало за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину спірної квартири, що постає із витягу про державну реєстрацію прав (а.с. 76).
Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 15 жовтня 2020 року та 29 січня 2021 року, які наявні у матеріалах справи, за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , а за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано на праві власності 2/3 частини цієї квартири (а.с. 77, 165-166).
Із наданих у судовому засіданні пояснень представника позивача постає, що у квартирі АДРЕСА_4 на даний час проживають позивач ОСОБА_1 (без реєстрації) і його дружина ОСОБА_6 , третя особа у даній справі, та її син ОСОБА_7 .
Відповідно Акта про непроживання, складеного ТОВ «Житлорембудсервіс» 20 серпня 2018 року, у квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 фактично не проживають з вересня 2011 року по теперішній час (а.с. 12).
Як було встановлено судом та постає із наданих суду пояснень представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_12 , після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_3 разом із сином виїхала у м. Миколаїв до своїх батьків, де мешкають і на даний час.
Із наданої суду довідки із Миколаївської обласної універсальної наукової бібліотеки Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної державної адміністрації від 05 листопада 2020 року за № 20 вбачається, що ОСОБА_3 працює на посаді головного бібліотекара з 18.02.2013 року по теперішній час (а.с. 72).
З довідки Миколаївського морського ліцею імені професора М. Александрова Миколаївської міської ради Миколаївської області постає, що ОСОБА_5 з 03 серпня 2017 року по 2020/2021 навчальний рік навчається у згаданому ліцеї в 11 класі, денна форма навчання (а.с. 73).
Представники сторін у справі не заперечували у судовому засіданні, що відповідач ОСОБА_3 разом із неповнолітнім сином ОСОБА_5 у спірній квартирі не проживають із травня 2010 року і по даний час, про що також було вказано в ухвалі Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13 вересня 2011 року у справі № 2-1604/2011 р.
При цьому суд погоджується з доводами представника відповідача та констатує, що відповідач ОСОБА_3 разом із сином ОСОБА_5 фактично не проживають у спірній квартирі із травня 2010 року і по теперішній час з поважних причин внаслідок виникнення конфліктної ситуації щодо неможливості сумісного проживання у спірній квартирі двома сім`ями, оскільки позивач створив іншу сім`ю, що не заперечувалося та не було спростовано позивачем, його представником та третьою особою ОСОБА_6 під час розгляду справи.
Щодо позовної вимоги про визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Протоколу (колишнього Першого протоколу) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно Протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року у справі № 21-1438а15 та від 01 березня 2016 року у справі № 825/1335/13-а.
Разом з тим, у цьому контексті суд звертає увагу на приписи ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, однак, позивачем ОСОБА_1 вимоги даної норми не виконано, принципу змагальності не дотримано, а саме: не надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу, яким би в силу положень ст. 391 ЦК України підтверджувалися факти створення йому, як співвласнику, перешкод щодо права користування та розпорядження своїм майном.
Суд звертає увагу на той факт, що сама відповідач є співвласником цієї квартири.
При вирішенні даної справи суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 28 січня 2019 року у справі № 462/7242/14-ц за якою законодавець чітко визначив осіб, які втрачають право користування житловим приміщенням, за умов встановленими статтею 71 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України. Цими особами є: член сім`ї власника житла, наймач або члени його сім`ї. Вказані норми матеріального права не передбачають визнання особи, якій житловий будинок належить на праві спільної сумісної власності, такою, що втратила право користування цим житловим будинком, оскільки вказане є порушенням статті 41 Конституції України.
Суд бере до уваги приписи ч. 2 ст. 406 ЦК України, згідно яких сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, - проте, під час судового розгляду позивачем, як співвласником, не доведено наявність обставин, які мають істотне значення та могли б бути підставою для припинення сервітуту на користування квартирою відповідачем та їх спільним неповнолітнім сином, враховуючи, що відповідач є, по суті, співвласником цієї квартири, як і позивач ОСОБА_1 .
Факт відсутності відповідача ОСОБА_3 у квартирі за місцем реєстрації тривалий час не свідчить про відмову її від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності, а тому відповідач не може бути визнана такою, що втратила право користування спірним житлом.
Щодо позовної вимоги про визнання таким, що втратив право користування житлом неповнолітнім сином сторін - ОСОБА_5 , суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
З огляду на це суд констатує, що син сторін по справі - ОСОБА_5 , який досяг 17 років, має право вільно обрати собі місце проживання у спірній квартирі, власниками частин якої є його мати ОСОБА_3 та його батько ОСОБА_1 , а звідси має право користуватися займаним приміщенням нарівні із власниками (співвласниками) квартири, котрі є його батьками.
Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних, що має місце і у даній справі, оскільки право відповідача та її неповнолітньої дитини на проживання за місцем реєстрації їх місця проживання є - правомірним та законним.
Термін «житло» в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати.
Так, позивачем у своєму позові та під час розгляду справи не було надано доказів того, що відповідач разом із неповнолітньою дитиною не має твердого наміру на мешкання у спірній квартирі.
Більш того, за змістом норм Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» встановлено, що відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло.
Отже, керуючись положеннями статей 391 та 405 ЦК України, враховуючи, що спірна квартира на праві спільної часткової власності у частці 2/3 належить позивачу ОСОБА_1 та 1/3 частки відповідачу ОСОБА_3 та те, що судом не встановлено факту створення відповідачем та їх неповнолітнім сином позивачу перешкод у здійсненні ним права користування своїм майно, недоведеністю наявності істотних обставин, які слугують підставою для припинення права відповідача на проживання у вказаній квартирі, з огляду на реальне порушення права неповнолітньої дитини на право користування житлом у випадку задоволення позову, ставлячи за мету недопущення порушення права особи на житло та забезпечення найвищих інтересів дитини, суд вважає вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.
Суд також звертає увагу учасників справи на те, що несплата відповідачем вартості житлово-комунальних послуг не є відповідно до чинних ЦК України, ЖК УРСР підставою для визнання відповідача та її неповнолітнього сина такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.
При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами і для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката на представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті стороною або третьою особою та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних виплат.
За частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Під час розгляду справи представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до матеріалів справи надано докази понесених відповідачем ОСОБА_3 витрат на правову (професійну) правничу допомогу, розмір яких складає 5000 грн. (оригінал квитанції від 26.01.2020 року на суму 5000 грн., сплачену ОСОБА_3 , копію договору № 426/11-1 про надання правової допомоги від 16.11.2020 року, додаток до договору № 426/11-1, що містить розрахунок наданих послуг та копію звіту про надання правової допомоги від 23.02.2021 року).
У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
Суд вважає, що витрати, які понесені відповідачем ОСОБА_3 щодо правничої допомоги документально доведені та обґрунтовані.
Не заслуговують уваги доводи представника позивача, які були надані у судовому засіданні щодо незгоди із заявою про відшкодування витрат відповідача на правничу допомогу внаслідок їх неотримання, оскільки представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що заява про відшкодування правничих витрат була направлена учасникам справи цінними листами з описом вкладень 24 лютого 2021 року, при цьому копії описів та квитанцій про оплату відправлення були надані суду та наявні у матеріалах справи (а.с. 147-153).
За таких обставин, враховуючи складність справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, часу розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Крім того, відповідачем ОСОБА_3 було сплачено судовий у розмірі - 420,40 грн. (а.с. 60) за подання нею заяви про перегляд заочного рішення, який також підлягає стягненню з позивача.
Враховуючи, що у задоволенні позову позивачу відмовлено, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання позову покладаються на нього.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 391, 405 ЦК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 141, 258, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_3 (в її інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Заяву представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти: - у повернення понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.; - у повернення сплаченого судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення суду у розмірі 420,40 грн.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_7 .
-ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 .
Повне рішення суду виготовлено 03 березня 2021 року.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Рішення набирає законної сили у випадку закінчення строку подання апеляційної скарги або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: