ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року

м.Суми

Справа №584/997/19

Номер провадження 22-ц/816/913/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Виконавчий комітет Кременецької міської ради Тернопільської області, Путивльська районна державна адміністрація Сумської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 12 лютого 2021 року в складі судді Токарєва С.М., постановлене в м. Путивль, повний текст судового рішення складений 22 березня 2021 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у липні 2019 року, ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 .

Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач є батьком їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з яким в жовтні 2014 року було розірвано шлюб. Вказує, що через рік після народження сина відповідач залишив його разом з позивачем, а сам поїхав до Автономної Республіки Крим. З того часу сторони проживають окремо, а відповідач жодного разу не поцікавився, за які кошти утримується дитина, всі питання щодо виховання сина та матеріального утримання позивач вирішує самостійно без участі і підтримки відповідача.

Також, у жовтні 2019 року до суду звернувся ОСОБА_2 із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просив визначити наступні способи його участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : необмежене спілкування з сином по телефону, засобами поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином; необмежене безпосереднє спілкування з сином під час періодичного проживання разом з батьком терміном від 10 днів на спільному відпочинку у батька та баби в АДРЕСА_1 , на морі чи в інших узгоджених батьками місцях; гарантоване безпосереднє спілкування з сином не менше шести годин на день в межах України не рідше 1 разу на два місяці на рік; гарантований спільний відпочинок із сином в межах України протягом двох тижнів поспіль під час літніх канікул.

Свої вимоги мотивував тим, що після розлучення з ОСОБА_1 поїхав працювати в АР Крим до родичів. Оскільки батьки останньої та його родичі проживали в одному місті - Алушті , тут же, здебільшого влітку, відбувалось його спілкування з сином під час відвідин ОСОБА_1 своїх родичів. Вказує, що кошти на утримання сина передавав систематично колишній дружині через своїх рідних та знайомих. Після переїзду на постійне місце проживання до м. Путивль Сумської області в березні 2019 року він втратив можливість безпосереднього спілкування з сином, оскільки ОСОБА_1 відмовляється узгоджувати з ним будь-які способи спілкування між ним і сином.

Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 12.02.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покладено на Службу у справах дітей Кременецької міської ради Тернопільської області контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно його дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, тому суд дійшов висновку про недоцільність на даний час позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, попередивши про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. При цьому останній не довів того, що ним вживаються всі необхідні заходи для спілкування з сином, а також що матір`ю дитини - ОСОБА_1 чиняться перешкоди у здійсненні ним спілкування та виховання сина.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови в задоволенні первісного позову, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не відповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що під час розгляду справи судом було вірно встановлено, що ОСОБА_2 належним чином не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого сина, однак не вірно було визначено відсутність винної поведінки та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, оскільки позивач стверджувала, проти чого не заперечував і відповідач, що протягом усіх років ініціатором зустрічей відповідача з сином була позивач, а у 2017 та 2018 роках, коли син протягом літа перебував у м. Алушта, де проживав на той час і відповідач, останній не відвідав свого сина та лише в телефонному режимі обіцяв про зустріч. Крім того, відповідач для отримання громадянства РФ не покидав території АР Крим протягом п`яти років, що також свідчить про свідоме нехтування ним свої батьківських обов`язків. Вказує, що за час розгляду справи в суді першої інстанції відповідача не телефонував ні їй, ні сину для налагодження відносин, а з прийняттям рішення суду перестав сплачувати і аліменти.

Представником відповідача адвокатом Семиволосом В.В. була подана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , яка ухвалою Сумського апеляційного суду від 05.07.2021р. визнана неподаною і повернута заявнику.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

У відзиву на апеляційну скаргу представник відповідача просив у задоволені апеляційної скарги відмовити, оскільки її твердження, що судом встановлено, що вона не чинила перешкод у спілкуванні батька з дитиною є безпідставними. Суд не виявив зловживань з боку ОСОБА_5 при виконанні своїх обов`язків, а доводи апеляційної скарги вказують, що позивач при її написані не керувалася інтересами дитини.

Позивач, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, та її представник до суду не прибули, останній просив відкласти розгляд справи і призначити проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке не було задоволено з підстав відсутності технічної можливості. Поважні причини відкладення розгляду справи учасниками не зазначені.

Представник відповідача в суді підтримав викладені ним заперечення у відзиві на апеляційну скаргу і просив рішення в цій частині залишити без змін.

Представники третіх осіб до суду не прибули про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21.12.2012 року по 14.10.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю (т. 1 а.с. 8-9,15, 18, 22, 23, 137).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.02.2018 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1426 грн щомісяця, з дня пред`явлення позову до суду - 11.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с. 13-14).

З листа закладу дошкільної освіти № 7 м. Миколаєва від 14.11.2019 № 61/16-06 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідував заклад дошкільної освіти № 7 м. Миколаєва з 01.11.2015 по 01.07.2018. Батько дитини - ОСОБА_2 , не забирав сина, не відвідував батьківські збори та інші заходи, які проводив заклад дошкільної освіти № 7, не цікавився фізичним та духовним розвитком дитини. Оплату за харчування та інші виплати здійснювала мати дитини - ОСОБА_1 , приводила та забирала дитину із дитячого садка, відвідувала батьківські збори та інші заходи, які проводив дитячий заклад (т. 1 а.с. 138).

Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , який не виконує батьківських обов`язків відносно свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням Виконавчого комітету Кременецької міської ради від 06.06.2019 року № 1599, позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 є доцільним (т. 1 а.с. 19-21).

Крім того, як вбачається із тексту висновку, та як пояснила в судовому засіданні суду першої інстанції начальник служби у справах дітей Кременецької міської ради Бесяда Н.Ф. на засідання комісії з питань захисту прав дитини Кременецької міської ради ОСОБА_2 не з`явився, з довідки Заводського районного відділу поліції від 17.07.2015 № 18/м-24 вбачається, що місцезнаходження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не встановлено, в зв`язку з чим інформація про його виклик на комісію з питань захисту прав дитини Кременецької міської ради була оприлюднена за останнім місцем його реєстрації у м. Миколаєві.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного головним державним виконавцем Заводського відділу ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області, станом на 31.10.2019 за ОСОБА_2 рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 22389 грн., яка виникла у період з грудня 2017 року по жовтень 2019 року. При цьому, з грудня 2017 року по березень 2019 року відповідач аліменти не сплачував, а з квітня 2019 року від відповідача почали надходити кошти на сплату аліментів (т. 1 а.с. 147-148).

Із наданих відповідачем суду платіжних доручень вбачається, що у період 2016-2018 років від платника ОСОБА_6 на користь позивача здійснювалися перекази грошових коштів з приміткою «Для ОСОБА_3 », а саме, у 2016 році: 07.11.2016 (на суму 1500 грн), 09.12.2016 (на суму 1000 грн); у 2017 році: 14.01.2017 ( на суму 1000 грн), 25.02.2017 (на суму 1206 грн. 03 коп.), 21.03.2017 (на суму 1005 грн. 03 коп.), 14.04.2017 (на суму 1005 грн. 03 коп.), у 2018 році: 04.04.2018 (на суму 5025 грн. 13 коп.), 04.05.2018 (на суму 502 грн. 51 коп.) (т. 1 а.с. 85-92).

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно ст. ст. 141, 151 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки, щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків, щодо дитини; батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до вимог ч. ч. 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Частинами 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Статтею 164 СК України передбачено виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновки, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відступіть підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_1 , оскільки останньою не надано до суду першої інстанції доказів того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання обов`язків з виховання неповнолітнього сина, т.т. втратив батьківський інтерес до дитини і така його поведінка відносно сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками.

Висновок наданий комісією з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Кременецької міської ради від 06.06.2019 року був критично сприйнятий судом першої інстанції з огляду на те, що у ньому не відображено ставлення батька до своєї дитини, своїх обов`язків по вихованню дитини, а також самої дитини до свого батька. Не надано жодної характеристики батька, обставин неналежного виконання з його боку своїх батьківських обов`язків, а також не обґрунтовано того, що позбавлення відповідача батьківських прав позитивно вплине на інтереси дитини. Водночас, сам висновок зроблено на суб`єктивному враженні працівника вказаного органу інформації отриманої з наданих позивачем документів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, а тому суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських прав. Тобто, позбавлення батьківських прав є можливим, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

При цьому, колегія суддів зазначає, що жодних доказів того, що відносно відповідача застосовувалися будь - які засоби попередження або впливу щодо виконання ним своїх батьківських обов`язків з боку органів внутрішніх справ (притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків), чи з боку органів опіки та піклування (проведення з відповідачем бесід, з приводу необхідності належного виконання останнім батьківських обов`язків) матеріали справи не містять.

Крім того, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту інтересів дитини. Відповідно до ч. 1ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789XII (78912) держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права та фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані при вирішенні справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина на даний час є передчасним і не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 12 лютого 2021 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 липня 2021 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко