Провадження № 22-ц/801/81/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 рокуСправа № 127/18502/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, в при-міщенні апеляційного суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної

казначейської служби України, Головного управління Державної

казначейської служби України у Вінницькій області про відшкоду-

вання моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби Украї-ни начальника юридичного відділу Головного управління Державної казна-чейської служби України у Вінницькій області Бубели Наталі Анатоліївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2020 ро-ку, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Волошина С.В.,

В С Т А Н О В И В:

27 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до Державної казначейської служби України ( да-лі - ДКСУ), Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області ( далі - ГУ ДКСУ у Вінницькій області ) про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі № 120/4310/19-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адмініс-тративного суду від 13 серпня 2020 року, визнані протиправними дії та безді-яльність ДКСУ, допущені при розгляді заяви ( звернення ) ОСОБА_1 від 03 жовтня 2019 року; зобов`язано ДКСУ надати обґрунтовану та повну відпо-відь на заяву ( звернення ) ОСОБА_1 від 03 жовтня 2019 року відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Даним рішенням суду встанов-лено, що протягом періоду часу з липня 2016 року по травень 2017 року на ад-ресу ГУ ДКСУ у Вінницькій області ОСОБА_1 подала кілька заяв з дода-ними до них виконавчими листами з проханням здійснити на її користь безспір-не списання коштів державного бюджету з єдиного казначейського рахунку ДКСУ на виконання рішень судів у різних справах за її позовами до Держави Україна в особі різних державних органів.

22 травня 2017 року позивачка зверталася до ГУ ДКСУ у Вінницькій об-ласті із заявами, де просила повідомити її про кількість і стан виконання вико-навчих документів про стягнення коштів на її користь, а також коли, які кон-кретно дії вчинені на виконання вказаних у заявах рішень, які суми на виконан-ня яких саме рішень перераховані на вказаний у заявах рахунок. За наслідками розгляду листом Головного управління ДКСУ у Вінницькій області від 24 трав-ня 2017 року № 12-13/573-2284 позивачку повідомлено про те, що отримані від неї виконавчі листи надіслані на виконання до ДКСУ, тому воно не володіє ін-формацією, які конкретно суми на їх виконання були перераховані на рахунок позивачки, оскільки перерахування коштів відповідно до компетенції здійсню-ється ДКСУ.

06 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до ДКСУ з про-ханням надати відповідь на поставлені нею питання у заяві від 22 травня 2017 року. Листом від 10 липня 2017 року № 5-13/4390-11351 ДКСУ повідомлено по-зивачку, що станом на дату відповіді виконані лише два виконавчі листи, зокре-ма, у справах № 127/2239/16-ц та № 127/2037/16-ц. Щодо перерахування коштів на її користь по інших чотирьох виконавчих листах ( у справах № 127/2779/16-ц, № 127/15283/16-ц, № 127/9997/16-ц, № 127/12167/16-ц ) питання розглянеть-ся після виконання судових рішень, що надійшли раніше.

09 квітня та 08 травня 2019 року ОСОБА_1 подала заяви до ГУ ДКСУ у Вінницькій області, у яких просила здійснити на її користь безспірне спи-сання коштів державного бюджету на виконання рішень судів у справах № 127/14443/18 та № 127/15455/16-ц шляхом списання коштів з єдиного казна-чейського рахунку ДКСУ, повідомити письмово її про результати розгляду заяв відповідно до статті 15 Закону України «Про звернення громадян». Оскільки ОСОБА_1 не було надано відповідей на вказані звернення, 08 серпня 2019 року вона направила письмове звернення до ДКСУ, у якому просила пові-домити: коли і яку конкретно заяву ДКСУ було отримано ( дата її заяви, дата отримання, номер справи, у якій виданий виконавчий лист ); коли і які конкрет-но дії було вчинено ДКСУ на виконання вказаних у її заявах рішень з посилан-ням на дати та номери справ; коли і які конкретно суми на виконання яких саме рішень було перераховано ДКСУ на вказаний у її заявах рахунок; які конкретно причини перешкоджали вчасно перерахувати всі стягнуті на її користь кошти. За результатами розгляду даного звернення листом від 03 вересня 2019 року № 5-11-11/14941 ДКСУ надала відповідь про те, що у Казначействі за бюджетною програмою 3504030 обліковуються виконавчі листи у справах № 127/14443/18 та № 127/15455/16-ц. Враховуючи передбачені у державному бюджеті межі бю-джетних призначень та черговість надходження рішень до органів Казначей-ства, питання щодо перерахування коштів по виконавчому листу у справі № 127/14443/18 розглянеться казначейством до кінця 2019 року, а питання щодо перерахування коштів по виконавчому листу в справі № 127/15455/16-ц розгля-неться за умови належного фінансування програми орієнтовано в І півріччі 2020 року.

Оскільки позивачка не отримала від ДКСУ повну відповідь на всі поставле-ні нею в заяві ( зверненні ) питання, 03 жовтня 2019 року вона повторно зверну-лася до ДКСУ із заявою та просила повідомити про всі ті ж питання, що й у зая-ві від 08 серпня 2019 року. За результатами розгляду звернення листом ДКСУ від 05 листопада 2019 року № 5-11-11/19000 надана відповідь про те, що у Каз-начействі за бюджетною програмою 0504030 обліковуються виконавчі листи у справах № 127/14443/18 та № 127/15455/16-ц, тому, враховуючи передбачені у державному бюджеті межі бюджетних призначень та черговість надходження рішень до органів Казначейства, питання щодо перерахування коштів по вико-навчому листу у справі № 127/14443/18 розглянеться Казначейством у листо-паді 2019 року, а щодо перерахування коштів по виконавчому листу у справі № 127/15455/16-ц - орієнтовно в І півріччі 2020 року за умови належного фінансу-вання програми.

Зазначеним рішенням від 11 лютого 2020 року суд також встановив, що всу-переч статті 19 Закону України «Про звернення громадян» ДКСУ не надана від-повідь на всі порушені у письмовому зверненні питання, зокрема, щодо вико-нання виконавчих листів у інших справах крім справ № 127/14443/18 та № 127/15455/16-ц, а щодо виконавчих листів у справах № 127/14443/18 та № 127/15455/16-ц не вказано коли і які конкретно дії було вчинено ДКСУ на вико-нання винесених у цих справах рішеннях, чим порушене право позивачки на одержання обґрунтованої та повної відповіді на її заяву ( звернення ) від 03 жовтня 2019 року. Суд визнав протиправними допущені ДКСУ дії та бездіяль-ність.

За таких обставин, ураховуючи засади розумності, справедливості, харак-тер, обсяг, глибину та тривалість моральних страждань, тяжкість вимушених змін в життєвих стосунках, час та зусилля, які необхідні для відновлення попе-реднього стану, позивачка вважає можливим відшкодування їй моральної шко-ди у розмірі 7 000,00 гривень, які просила стягнути за рахунок коштів Держав-ного бюджету України на її користь шляхом списання їх з єдиного казначейсь-кого рахунку ДКСУ. Крім того просила стягнути на її користь понесені нею витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений, стягнуто за рахунок коштів Держав-ного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського ра-хунку ДКСУ на користь ОСОБА_1 7 000,00 гривень у відшкодування мо-ральної шкоди, 5 000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ДКСУ начальник юридичного відділу ГУ ДКСУ у Вінницькій області Бубела Н.А. оскаржує його в апеляційному порядку, просить поновити їй строк на апе-ляційне оскарження рішення суду, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржни-ця вважає оскаржуване рішення ухваленим за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та зазначає, що судом проігноровані доводи ДКСУ стосовно неналежного складу учасників справи, адже до у часті у справі мало б бути залучене Міністерство юстиції України, до компетенції якого відноситься питання представництва інтересів держави в суді. Крім того будь-яких об`єктивних доказів заподіяння моральних страждань та пов`язаних із цим негативних наслідків позивачка не надає. Нею не зазначені фактичні обставини, які слід вважати ознаками завданої моральної шкоди, що підлягають дослідженню судом. Обґрунтування позивачкою мораль-ної шкоди носить декларативний характер та не містить будь-якої конкретиза-ції. Також судом не наведено будь-якого обґрунтування своїх висновків, що ді-ями ДКСУ позивачці завдано моральної шкоди, не наведені неправомірні дії відповідача, які судом оцінені як такі, що мають негативний вплив на позивач-ку, та яким чином такі дії завдали позивачці негативних емоцій. Не погоджу-ється скаржниця й зі стягненням витрат на професійну правничу допомогу, ос-кільки такі витрати не мають документального підтвердження, а також відсут-ній розрахунок таких витрат, що є підставою для відмови у їх стягненні.

14 січня 2021 року до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу представника ДКСУ, де вона вважає доводи скаржниці безпідставними, оскільки належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою осо-бою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, яко-го позивач зазначає порушником своїх прав, в даному випадку це ДКСУ та її територіальний орган у Вінницькій області. Жодним чином не суперечить цьо-му позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17, на яку послався в оскаржуваному рішенні суд першої інс-танції. Тому твердження скаржниці про те, що посилання суду на цей висновок суперечить прямим приписам чинного законодавства є безпідставним. Доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, зводяться до твердження, що судом не наведено в оскаржуваному рішенні, якими неправомірними діями відповіда-ча позивачці заподіяно моральну шкоду та докази, якими це підтверджується. Ці доводи спростовуються як змістом самого позову, так і рішенням Вінницько-го окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року. Належним дока-зом протиправних дій та бездіяльності ДКСУ у даній справі є рішення адмініс-тративного суду, що набрало законної сили. Відтак позивачка вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про заподіяння їй моральної шкоди. Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності відшкодування витрат на про-фесійну правничу допомогу не узгоджуються з приписами процесуального за-конодавства, відтак, як безпідставні підлягають відхиленню.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 грудня 2020 року особі, яка подала апеляційну скаргу, поновлений строк на апеляційне оскарження рішен-ня Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2020 року.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши справу за наявними у ній матеріалами, дослідивши представлені сторонами докази, проаналізувавши в сукупності доводи кожного з учасників справи та підґрунтя заявлених вимог і заперечень на них, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не під-лягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративно-го суду від 11 лютого 2020 року у справі № 120/4310/19-а визнані протиправни-ми дії та бездіяльність ДКСУ, допущені нею при розгляді заяви (звернення) ОСОБА_2 від 03 жовтня 2019 року; зобов`язано ДКСУ надати обґрунтовану та повну відповідь на заяву ( вернення) ОСОБА_1 від 03 жовтня 2019 ро-ку відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Вказаним рішен-ням встановлено, що протягом тривалого часу з липня 2016 року по травень 2017 року на адресу ГУ ДКСУ у Вінницькій області ОСОБА_1 було по-дано кілька заяв з доданими до них виконавчими листами з проханням здійсни-ти на її користь безспірне списання коштів державного бюджету шляхом їх спи-сання з казначейського рахунку ДКСУ на виконання рішень судів у різних справах за її позовами до Держави Україна в особі різних виконавчих органів.

06 червня 2017 року ОСОБА_1 заявою звернулася до ДКСУ з прохан-ням надати відповідь на поставлені нею питання в заяві від 22 травня 2017 року. За наслідками розгляду цієї заяви листом від 10 липня 2017 року №5-13/4390-11351 ДКСУ повідомлено позивача про те, що станом на дату відповіді викона-ні лише два виконавчі листи у справах № 127/2239/16-ц та № 127/2037/16-ц. Питання перерахування коштів по чотирьох виконавчих листах у справах № 127/2779/16-ц, №127/15283/16-ц, №127/9997/16-ц, №127/12167/16-ц розглянеть-ся після виконання судових рішень, що надійшли раніше.

09 квітня та 08 травня 2019 року ОСОБА_1 подала заяви до ГУ ДКСУ у Вінницькій області, в яких просила здійснити на її користь безспірне списан-ня коштів державного бюджету з єдиного казначейського рахунку ДКСУ на ви-конання рішень судів у справах № 127/14443/18 та № 127/15455/16-ц, повідоми-ти її про результати розгляду заяв письмово відповідно до статті 15 Закону України «Про звернення громадян». Оскільки відповідей ГУ ДКСУ у Вінниць-кій області на вказані звернення відповідно до Закону України «Про звернення громадян» не надано, 08 серпня 2019 року позивачка направила письмове звер-нення до ДКСУ, в якому просила повідомити її коли і яку конкретно її заяву було ДКСУ отримано (дата її заяви, дата її отримання, номер справи, у якій ви-дано виконавчий лист), коли і які конкретно дії ДКСУ вчинено на виконання вказаних у її заявах рішень з посиланням на дати та номери справ, коли і які конкретно суми на виконання яких саме рішень ДКСУ було перераховано на вказаний у її заявах рахунок, які конкретно причини перешкоджали вчасно пе-рерахувати стягнуті на її користь кошти. За результатами розгляду даного звер-нення листом від 03 вересня 2019 року № 5-11-11/14941 ДКСУ надано відпо-відь, де вказано, що в Казначействі за бюджетною програмою 3504030 обліко-вуються виконавчі листи у справах № 27/14443/18 та № 127/15455/16-ц. Врахо-вуючи передбачені у державному бюджеті межі бюджетних призначень та чер-говість надходження рішень до органів Казначейства, питання щодо перераху-вання коштів по виконавчому листу у справі № 127/14443/18 розглянеться Каз-начейством до кінця 2019 року, а питання щодо перерахування коштів по вико-навчому листу у справі № 127/15455/16-ц - орієнтовно у І півріччі 2020 року за умови належного фінансування програми.

Оскільки з листа ДКСУ позивачка не отримала повну відповідь на всі по-ставлені нею питання, 03 жовтня 2019 року вона повторно звернулася до ДКСУ, просила повідомити про ті ж питання, що і в заяві від 08 серпня 2019 ро-ку, а саме: коли і яку конкретно її заяву було отримано ДКСУ ( дата її заяви, да-та її отримання, номер справи, у якій видано виконавчий лист ), коли і які кон-кретно дії було ДКСУ вчинено на виконання вказаних у її заявах рішень з поси-ланням на дати та номери справ, коли і які конкретно суми на виконання яких саме рішень було ДКСУ перераховано на вказаний у її заявах рахунок, які кон-кретно причини перешкоджали вчасно перерахувати стягнуті на її користь кош-ти. За результатами розгляду даного звернення листом від 05 листопада 2019 року № 5-11-11/19000 ДКСУ надала відповідь про те, що в Казначействі за бю-джетною програмою 3504030 обліковуються виконавчі листи у справах № 127/14443/18 та № 127/15455/16-ц. Враховуючи передбачені у державному бю-джеті межі бюджетних призначень та черговість надходження рішень до орга-нів Казначейства, питання щодо перерахування коштів по виконавчому листу у справі № 127/14443/18 розглянеться казначейством в листопаді 2019 року, а пи-тання щодо перерахування коштів по виконавчому листу у справі № 127/15455/16-ц - орієнтовно в І півріччі 2020 року за умови належного фінансу-вання програми.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року набрало законної сили 13 березня 2020 року. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України протиправна бездіяльність ДКСУ та його вина щодо надання необґрунтованої, неповної відповіді на звернення позивачки від 03 жовтня 2020 року встановлені в адміністративній справі, тому не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав об`єктивними, такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи твердження позивачки про те, що бездіяльністю посадових осіб відповідачів їй завдано мо-ральну шкоду, яка виразилася в перенесених душевних та психічних страждан-нях, нервових стресах, погіршенні самопочуття, пов`язаних з невиконанням рі-шень судів, ненаданням інформації, на яку згідно вимог закону позивачка мала право. Врахувавши характер її моральних страждань, людини похилого віку, пенсіонерки, інваліда, її переживання, хвилювання, пов`язані з наслідками не-правомірних дій працівників державної казначейської служби, необхідність звернення до суду для захисту своїх прав, суд визнав можливим стягнути на її користь моральну шкоду у заявленому нею розмірі 7 000,00 гривень.

Крім того у відповідності до норм статті 141 ЦПК України судом вирішено питання щодо розподілу судових витрат. На користь позивачки стягнуті поне-сені нею витрати на правничу допомогу, що була надана для складання позов-ної заяви, відповіді на відзив у справі, які підтверджені належними доказами у розмірі 5 000,00 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду визнає рішення суду першої інстанції вір-ним, ухваленим за повного з`ясування обставин справи, правильного застосу-вання норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підста-ві, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 40 Конституції України, статей 1, 15, 16, 18, 19 Закону України «Про звернення громадян», статті 5 Закону України «Про ін-формацію» кожному гарантується право на звернення та отримання вичерпної, обґрунтованої відповіді стосовно порушених питань, крім випадків, що вста-новлені законами. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самовряду-вання майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Серед заподіювачів шкоди законодавець виокремлює особливого суб`єкта - органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керів-ники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян.

Відповідно до статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової ( матеріальної ) та моральної шкоди іншій особі. Згідно із статтею 23 цього Кодексу особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави від-повідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ста-тей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшко-довується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішен-нями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або служ-бової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Відповідно до статті 1173 ЦК Украї-ни шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повнова-жень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі стат-тею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконни-ми рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місце-вого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самовряду-вання незалежно від вини цієї особи.

Зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу за-подіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Су-купність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завда-ну шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням передбачених статтею 1174 ЦК України особливостей, є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою і протиправною по-ведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити невідповід-ність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Авто-номної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта та факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юри-дичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідаль-ність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/ 17 ( провадження № 12-208гс18 ), який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спір-них правовідносин.

Статтею 25 Закону України «Про звернення громадян» визначений порядок відшкодування збитків, зокрема моральних, завданих громадянину у зв`язку з порушенням вимог цього Закону при розгляді його скарги.

Як уже зазначалося. відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фі-зична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошко-дженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ді-лової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодуван-ня моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, гли-бини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням ін-ших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкоду-вання враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майно-вої шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього від-шкодування. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті по-зовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи мо-ральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов-язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наяв-ність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, на що звернув увагу Верховний Суд України у пункті п`ятому постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди». Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок мо-ральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізич-ній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Від-повідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних пережи-ваннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної ), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нор-мальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного гро-мадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні ін-ших негативних наслідків.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року, що набрало законної сили 13 березня 2020 року, встановлена проти-правна бездіяльність ДКСУ щодо ненадання обґрунтованої та повної відповіді на звернення ОСОБА_1 від 03 жовтня 2020 року. Такі обставини відпо-відно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встанов-лено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто слід ствердно вка-зувати про надання позивачкою належних та допустимих доказів бездіяльності ДКСУ щодо розгляду її звернення.

Як встановлено судом першої інстанції та зазначила позивачка, їй була спричинена моральна шкода, яка полягала у стражданнях, тяжкості вимушених змін в життєвих стосунках, зусиллях, які необхідні для відновлення поперед-нього стану. Ураховуючи докази у справі, встановлені обставини, слід погоди-тися з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкоду-вання на користь позивачки моральної шкоди. Визначений судом першої інс-танції розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивачки, ступеня вини відповідача у завданні моральної шкоди.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що у да-ній справі визначений неналежний склад її учасників, необхідна участі у справі Міністерства юстиції України, до компетенції якого відноситься питання пред-ставництва інтересів держави в суді, оскільки у даній справі належним відпо-відачем є Держава Україна в особі ДКСУ та ГУ ДКСУ у Вінницькій області як винних осіб, на яких покладається відшкодування шкоди. Посилання суду пер-шої інстанції на викладені у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17 правові висновки Верховного Суду не впливають на правильність визначення суб`єктного складу відповідачів, необхідність у даному випадку відшкодування позивачці моральної шкоди, тому такі доводи скаржниці не є са-мостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного апеляційний суд критично оцінює доводи апеля-ційної скарги, які фактично зводяться до посилань про недоведеність пред`яв-лених позовних вимог, незаконність задоволення позову, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності ци-вільного судочинства, передбаченого статтею 13 ЦПК України, та вирішив спір на підставі наявних доказів у межах заявлених позовних вимог.

Колегія суддів визнає неспроможними доводи апеляційної скарги про без-підставність відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові вит-рати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на профе-сійну правничу допомогу. Згідно із статеюі 137 ЦПК України витрати, пов`яза-ні з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу до-помогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та ін-шу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її роз-гляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визнача-ються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підста-ві відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вар-тості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою осо-бою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт ( наданих послуг ), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги ( частина третя статті 137 ЦПК України ). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмір-ним з врахуванням чинників по фактичних обставинах, визначених частиною четвертою вказаної статті.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недо-тримання вимог частини четвертої цієї статті суд за клопотанням іншої сторони може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої до-помоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як слідує з матеріалів цієї справи, позивачка для складання позовної заяви скористалася допомогою адвоката та сплатила за таку послугу згідно квитанції від 21 серпня 2020 року 3000,00 гривень, а також за складання відповіді на від-зив сплатила 2000,00 гривень, що підтверджується квитанцією від 08 жовтня 2020 року. Тобто загалом фахівцю у галузі права сплачено 5000,00 гривень. Варто зауважити, що з наданих позивачкою квитанцій убачається сплата нею коштів адвокату за певні конкретні окремі послуги з підготовки письмових заяв по суті справи, які мали кожна погоджену адвокатом та позивачкою чітко ви-значену вартість, тому у такому випадку додатково надавати детальний опис робіт не виникає окремої потреби.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару ( фіксований розмір, погодинна опла-та ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повер-нення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до норм статті 14 Податкового кодексу України адвокати здійс-нюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу Закон України «Про ад-вокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до докумен-та, що підтверджує оплату гонорару ( винагороди ) адвокату. Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, гро-мадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахун-кових документів», Положення «Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» не визначають порядок здійснення розрахунків клієнта зі сво-їм адвокатом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, які здійснюють не-залежну професійну діяльність. Тобто аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Ураховуючи наведене, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ ( квитанція, довідка, то-що ), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Таких вис-новків дійшов Верховний Суд у постановах від 14 травня 2020 року у справі № 344/7365/16-а, від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковими для врахування су-дом.

На підставі вищенаведеного неможливо заперечити, що позивачка понесла витрати на професійну правничу допомогу. Клопотання про зменшення судо-вих витрат від відповідачів не надходило, доказів неспівмірності таких витрат не надано, тому з висновком суду першої інстанції про необхідність їх відшко-дування у повному обсязі слід погодитися.

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги в їх сукуп-ності зводяться до незгоди представника ДКСУ - начальника юридичного відді-лу ГУ ДКСУ у Вінницькій області Бубели Н. А. з висновками суду першої інс-танції, викладеними в оскаржуваному рішенні. Разом з тим доводи скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених у рі-шенні від 16 жовтня 2020 року, не дають підстав визнати це рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстан-ції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та пере-віряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах дово-дів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції зали-шає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матері-ального та процесуального права.

Пунктом «в» частини першої статті 382 ЦПК України передбачено, що у ре-золютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інс-танції. Статтями 133, 137 цього Кодексу передбачено, що судові витрати у тому числі складаються з витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу за результатами роз-гляду справи між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Разом з відзивом на апеляційну скаргу ОСОБА_1 надала оригінал квитанції від 13 січня 2021 року про оплату послуг адвоката за складання від-зиву на апеляційну скаргу в сумі 1500,00 гривень. 16 лютого 2021 року адво-катом ОСОБА_3 подана копія укладеного з ОСОБА_1 договору про надання правничої допомоги від 14 липня 2020 року № 29. Зі змісту угоди слідує, що нею визначений розмір гонорару, який складається із суми вартості послуг та у той же час може визначатися адвокатом самостійно за кожну із по-слуг незалежно від витраченого адвокатом часу. Відтак, зважаючи, що у задово-ленні апеляційної скарги представника ДКСУ - начальника юридичного відділу ГУ ДКСУ у Вінницькій області Бубели Н. А. необхідно відмовити, за відсут-ності клопотання скаржниці про зменшення витрат на оплату правничої допо-моги адвоката, понесених позивачкою під час розгляду справи у суді апеляцій-ної інстанції, на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 1500,00 гривень.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України - начальника юридичного відділу Головного управління Державної казначейсь-кої служби України у Вінницькій області Бубели Наталі Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управ-ління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про від-шкодування моральної шкоди залишити без змін.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списан-ня коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 1500,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи у суді апе-ляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передба-чених пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді В. П. Рибчинський

Л. О. Голота