н/п 2/490/1070/2021 Справа № 490/7701/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

іменем України

24 лютого 2021 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держава Україна, в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, третя особа - Військова частина НОМЕР_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої нормтивно-правовим актом, який було визнано протиправним та скасовано,-

ВСТАНОВИВ:

09.11.2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про відшкодування майнової шкоди, завданої нормативно-правовим актом, який було визнано протиправним та скасовано , в якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 59960,91 грн. майнової шкоди (недоотримане грошове забезпечення) , завданої дією пункту 6 постанови КМУ від 21.02.2018 року № 103, який було визнано протиправним та скасовано.
В обгрунтування позову посилається на те, що у зв`язку з дією у період часу з 01.03.2018 по 29.01.2020 пункту 6 постанови КМУ № 103, який в подальшому було визнано судом протиправним та скасовано, йому за час проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 нараховувалося та виплачувалося грошове забезпечення у менших розмірах , аніж мало б виплачуватися до внесення змін до пункту 4 Постанови КМУ 704.
Майнова шкода, завдана йому пунктом 6 Постанови КМУ від 21.02.2018 № 103, який був визнаний протиправним та скасований судом 29.01.2020 , полягає у недоотриманому ним доходу у вигляді грошового забезпечення військовослужбовця за вказаний період, яке складалося з:
- недоотриманого окладу за військовим званням 5940 грн,
- недоотриманого посадового окладу 19394,50 грн,
- надбавки за вислугу років 6772,50 грн.
- а також надбавки за особливості проходження служби;
- надбавки за проходження служби в умовах режимних обмежень
- преміювання -
у загальному розмірі 59960,91 грн, який би він реально одержав, якщо б вищевказаний пункт Постанови КМУ № 103 не діяв.
Посилаючись на положення ст.ст. 8,56 Конституції україни, ст.ст. 1173, 1175 ЦК України просив про задоволення позову.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2020 р. визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.
Ухвалою судді від 13.11.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі .Ухвалено розглядати справу суддею одноособово, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін 24.02.2021 р.
24 лютого 2021 року надійшов відзив на позов від представника відповідача ГУ ДКС України в Миколаївській області, у якому позовні вимоги не визнає в повному обсязі з таких підстав. По-перше, зазначає, що належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди, проте позивачем пред`явлено вимоги лише до ДКС України як єдиного відповідача , яка є лише органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету., а не органом, який представляє інтереси Держава Україна в суді. Натомість ДКС України не здійснювало будь-яких протиправних дій відносно позивача, своїми діями не завдавало йому шкоди, не несе відповідальність за дії інших органів державної влади, отже позов повинен бути безпосередньо пред`явлений до органу, що завдав шкоду.
По-друге, позивач безпідставно посилається на положення ст. 1175 ЦК України , оскільки сума недоплаченого гршового забезпечення не є майновою шкодою та збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, а позовна вимога про стягнення недоотриманого грошоовго забезпечення не є вимогою про відшкодування майнової шкоди .Відсутні і підстави для застсоування відповідальності за завдану майнову шкоду фізичній особі за приписами цієї статті оскільки відсутні всі складові складу правопорушення в діях відповідача.
Третя особа письмовихї пояснень по суті позовних вимог суду не надала.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також ураховуючи доводи сторони відповідача, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, суд вважає, що у задоволенні позову потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 27.02.2017 року був прийнятий на військову службу, наказом Міністра оборони від 13.02.2017 року № 87 його було призначено на посаду офіцера юридичної групи військової частини НОМЕР_1 , а наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 27.02.2017 № 48 його зараховано до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 на всі види забезпечення. Наказом командувача ВМС ЗСУ від 05.08.2019 № 182 його призначено на посаду помічника командира ВЧ НОМЕР_1 з правової роботи - начальника юридичної групи.

Пунктом 4 Постанови КМУ від 30 серпня 2017 р. № 704 " Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" в редакції на час прийняття позивача на військову службу було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 року, яка набула чинності 24.02.2018, "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються, серед іншого пунктом 3 передбачено наступне:

- у постанові Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» пункт 4 викласти в такій редакції:

« 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.»;

Постановою у справі № 826/6453/18 від 29 січня 2020 року Шостого апеляційного адміністративного суду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи: ОСОБА_2 , Міністерство соціальної політики України, Пенсійний фонд України, про визнання протиправним та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії - визнано протиправним та скасувати п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».

Як зазначено у позові, позивач вважає, що виплата йому грошового забезпечення військовослужбовця за час проходження військової служби у менших розмірах, ніж належало виплачуватися до внесення змін до постанови КМУ , які були визнані протиправними та скасовані судом -є шкодою , завданою йому в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акту, що був визнаний незаконним та скасований отже цю шкода має відшкодувати держава відповідно до ст.1175 ЦК України.
Відповідно до норм ч. ч. 1, 2, 4 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.
Позивач звернувся із вимогою про відшкодування майнової шкоди внаслідок дії нормативно-правового акта, дія якого скасована судовим рішенням.
Суд звертає увагу, що позивач не звертався до суду з вимогами про стягнення недоплаченого грошового забезпечення до органу, який проводить відповідні виплати військовослужбовцям. Натомість, звернувся з позовом про стягнення збитків, у розмірі недоотриманого грошового забезпечення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує такі нормативно-правові акти.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Постанова КМУ від 30 серпня 2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" з відповідними змінами. Цей Акт визначає складові грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу ; порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони та іншими державними органами; встановлює розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та визначає порядок їх обчислення.

Надалі з 01 березня 2018 року, як зазначає позивач, військовослужбовцям, які проходили війсьову службу почалося нарахування грошового забезпечення згідно постанови № 704 зі змінами, внесеними згідно постанови № 103, проте вказані зміни ( пункт 6 Постанови КМУ № 103) були скасовані судовим рішенням.

Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача з позовом до держави Україна в особі відповідачів про відшкодування шкоди, заподіяної актом, що визнаний неконституційним, відповідно до приписів ст.56 Конституції України, та ст.ст.1173, 1175 ЦК України.

Згідно статті 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України. Так у Цивільному кодексі України відшкодуванню шкоди присвячена глава 82, положення якої за своїм змістом є зобов`язаннями деліктного характеру або відносинами зобов`язальними і пов`язані з цивільно-правовою відповідальністю.

Відповідно до ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3).

У п.1 і п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснено, що відповідно до ст.8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Як зазначено в статті 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, а відтак суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано.

Відповідальність держави за зобов`язаннями визначено у Главі 11 ЦК України та ст.ст.1173-1175 ЦК України.

Згідно зі статтею 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Ця норма є спеціальною по відношенню до положення статті 1173 Цивільного кодексу України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в статті 21 Цивільного кодексу України. В частині другій цієї статті Кодексу зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Зміст статті 1175 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про її застосування у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.

Обравши такий спосіб захисту прав, як відшкодування завданої шкоди, позивач не довів складових деліктного правопорушення, що є підставою відповідальності держави, а саме визнання незаконними нормативно-правових актів органу державної влади, згідно яких здійснювалися вказані соціальні виплати позивачу, як учаснику бойових дій.

Посилання позивача на положення ст.1175 ЦК України є безпідставним, оскільки вказана норма встановлює, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

У свою чергу, шкода - це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Поряд із поняттям «шкода» законодавець використовує поняття «збитки».

Так, стаття 22 Цивільного кодексу України передбачає можливість відшкодування збитків особі у результаті порушення її цивільного права. Як визначено частиною другою означеної статті збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, збитки це грошова оцінка шкоди, яка має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі, і стаття 22 ЦК України практично визначає лише такий спосіб захисту, як відшкодування збитків у результаті порушення саме цивільного права особи, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої щорічної грошової допомоги до 5 травня, виплачуваної учасникам бойових дій.

Разом з цим суд зазначає, що такі виплати не можна вважати збитками у розумінні ст.22 ЦК України.

Суми виплати, заявлені позивачем (недоплачена сума грошового забезпечення) , не підпадають під визначення збитків у статті 22 ЦК України та не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування збитків та виплата недоотриманого грошового забезпечення військовослужбовців відносяться до різних сфер правового регулювання. При цьому частина друга статті 1 Цивільного кодексу України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. А тому норми статті 1175 Цивільного кодексу України навіть за аналогією закону застосуванню не підлягають.

При вирішенні спору суд також враховує висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, в якій, крім іншого, зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215 (Положення №215), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Тобто, Державна казначейська служба України є суб`єктом владних повноважень та здійснює публічно-владні управлінські функції у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 вказаного вище Положення №215 Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Як вбачається, Казначейство, виконуючи свої повноваження, не здійснювало будь-яких протиправних дій відносно позивача, його прав та охоронюваних законом інтересів не порушувало.

Грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців, в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, які діяли на дату виплати - згідно Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам військовослужбовцям ".

Отже, правовідносини, що виникають з приводу виплати військовослужбовцям грошового забезпечення регулюються вищенаведеним нормативно-правовими актами , а тому недоотримана позивачем сума грошового забезпечення , що підлягає стягненню на його користь за рішенням суду, не може вважатися майновою шкодою в розумінні статті 1175 ЦК України, а відтак зазначені норми права не застосовуються до спірних правовідносин.

Правовою підставою для позову позивач зазначив ст. 1175 Цивільного кодексу України. Зазначена норма регулює недоговірні відносини - відносини, підставою виникнення яких є сам факт заподіяння шкоди. При цьому інші підстави виникнення зобов`язань відсутні.
Натомість, між позивачем і відповідноим органом , який здійснює виплату йому грошового забезпечення, існують правовідносини щодо виплати йому належного розміру такого забезпечення. Ці правовідносини не припинилися через невиплату грошового забезпечення в повному розмірі.
З огляду на вищевикладене, належний розмір грошового забезпечення, не виплачений позивачеві, не є майновою шкодою. У разі недоотримання такої виплати особа повинна вимагати від відповідного органу за місцем проходження військової служби виконання обов`язку в натурі, звертатися з вимогою про стягнення цієї виплати, а не шкоди.
Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову про стягнення на користь позивача шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України шкоди, завданої актом, що визнаний протиправним та скасовано, відсутні.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку що позов є безпідставним, а тому у його задоволенні потрібно відмовити.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, а тому оскільки у задоволенні позову відмовлено, при цьому позивач звільнений від сплати судового збору, питання про відшкодування судового збору не підлягає вирішенню та покладається на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держава Україна, в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, третя особа - Військова частина НОМЕР_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої нормтивно-правовим актом, який було визнано протиправним та скасовано.

Судовий збір у розмірі 840,80 грн. віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 03 березня 2021 року.

Суддя О.А. Гуденко