Справа 206/3960/20
Провадження 2/206/65/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Ільїній І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

за участю:

представника позивача - адвоката Лихопьока Д.П.,

представника відповідача - Гущиної М.С.,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якому просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 4/27 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Вимоги позову обґрунтовано тим, що позивачу на праві приватної власності належить 23/27 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яке він отримав у спадок за законом від померлої ОСОБА_2 . Станом на теперішній час, інші 4/27 частини вказаного домоволодіння, які належали ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування ніхто не прийняв. Право власності на вказані 4/27 частини домоволодіння підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, відповідно до якого ОСОБА_4 передала у власність за заповітом своєму сину ОСОБА_5 та онуку ОСОБА_3 8/27 частин домоволодіння. 4/27 частини домоволодіння, що належали ОСОБА_5 були ним відчужені на користь позивача за договором купівлі-продажу від 27 жовтня 1972 року. Після цього вказана частина домоволодіння була подарована позивачем ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 01.06.1976 року. В результаті, після смерті ОСОБА_2 , позивач отримав від неї у спадок у загальному розмірі 23/27 частини домоволодіння. Після отримання спадщини, а саме з 2008 року та по теперішній час у володінні позивача перебуває спірне домоволодіння у повному обсязі, а користується даним домоволодінням позивач вже більше 40 років. Протягом всього часу позивач зі своєю родиною доглядав за домоволодінням та земельною ділянкою, сплачував витрати на електроенергію, вивіз сміття, податок на земельну ділянку. Вважає, що позивач має право на визнання у судовому порядку права власності за набувальною давністю на 4/27 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що стало причиною звернення до суду із вказаним позовом.

Не погодившись із вказаним позовом, представником відповідача було подано до суду відзив, в якому зазначено, що позивач обізнаний про те, що 4/27 частин спірного житлового будинку належать ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що спростовує добросовісність володіння. Крім того, позивач зазначив, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться у розпорядженні позивача більше 40 років, при тому що власник 4/27 частини вказаного домоволодіння помер лише ІНФОРМАЦІЯ_1, а право власності за договором дарування від дружини ОСОБА_2 на 23/27 частини позивач отримав лише з 2008 року. На підставі викладеного, просили суд поновити Дніпровській міській раді строк для надання відзиву та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с. 81-88)

В свою чергу, представник відповідача подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що поданий відповідачем відзив має формальний характер та відповідачем при складанні відзиву допущено ряд помилок при наданні оцінки спірних взаємовідносин. Позивач отримав 23/27 частини домоволодіння у спадок після смерті матері у 1979 році, а не дружини та фактично володіє майном більше 40 років. У 2008 році спадок було оформлено документально. 4/27 частина домоволодіння ніколи не була виділена в натурі. Матір позивача користувалась усім домоволодінням у 1978 році з усної згоди свого рідного брата, який в той час також володів частиною будинку, яку потім продав позивачу. Бабця позивача ОСОБА_4 передала у власність за заповітом своєму сину ОСОБА_5 та онуку ОСОБА_3 8/27 частин домоволодіння у рівних частках. ОСОБА_5 прийняв у спадщину належні йому 4/27 частини домоволодіння, а ОСОБА_3 свою частку спадку фактично не отримав та ніколи не користувався належним йому майном. На підставі викладеного, просив відхилити викладені у відзиві вимоги відповідача та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с. 91-93)

Ухвалою суду від 02 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху та визначено позивачу строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду.

Ухвалою від 21 вересня 2020 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27 жовтня 2020 року за клопотанням представника позивача витребувано докази.

Ухвалою суду від 21 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Зокрема, позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 будували його рідні баба та дід, а його мати та дядько їм допомагали та після смерті баби та діда успадкували вказаний будинок. Дядько ОСОБА_5 продав йому свою частку, а мати померла у 1979 році, він прийняв спадщину та вважав себе власником будинку у цілому. У 2008 році він звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав на домоволодіння, однак отримав лише свідоцтво про право власності на 23/27 частини будинку після смерті матері. Тоді ж він дізнався, що його баба склала заповіт не тільки на дядька, а ще й заповідала частину свого майна онуку ОСОБА_3 , який є його двоюрідним братом. Нотаріус йому роз`яснив, що ОСОБА_3 був недієздатним, мав хворобу «Дауна», він не міг вступити у спадщину, тому належна йому частина домоволодіння автоматично перейшла у власність до позивача. ОСОБА_6 помер у 2000 році у психіатричній лікарні, заяву на спадщину він не писав, бо не знав що вона у нього є. 4/27 частини домоволодіння ніколи не виділялись в натурі та з огляду на загальну площу житлового будинку є досить незначною часткою (5,259 кв.м). Влітку 2020 року він хотів присвоїти кадастровий номер земельній ділянці, однак йому було відмовлено, тоді він звернувся до центру безоплатної юридичної допомоги, де і дізнався, що 4/27 частини автоматично до нього у власність не перейшли. Зазначені обставини також було викладено позивачем у письмових поясненнях, які долучені до матеріалів справи (а.с.108)

Представник відповідача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. В подальшому, у судове засідання не з`явилась за невідомими суду причинами, про дату час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином.

Заслухавши доводи позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 22 серпня 1967 року спадкоємцями після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 є її син ОСОБА_5 та онук ОСОБА_3 . До складу спадкового майна входить 8/27 частин глино мазаного житлового будинку, житловою площею 34,8 м.кв. з господарськими будівлями в АДРЕСА_2 (нова адреса: АДРЕСА_1 ). 1/27 частина залишається відкритою (а.с. 14-15)

Згідно договору купівлі-продажу від 27 жовтня 1972 року ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_1 купив Ѕ частину жилого дерев`яно-мазаного будинку літ. А-1, загальною жилплощею 34,8 кв.м. з господарчими будівлями в АДРЕСА_2 (а.с. 17-18)

01 червня 1976 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 Ѕ частину жилого дерев`яно-мазаного будинку загальною жилою площею 34,8 кв.м. з відповідною частиною надвірних будівель в АДРЕСА_2 , про що свідчить копія відповідного договору дарування (а.с. 20-21)

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що виконкомом Боровківської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис № 39, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 22,74)

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 липня 2008 року спадкоємцем в цілому майна ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається з 23/27 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7)

Згідно акту б/н від 09 серпня 2020 року сусіди ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що мешкають за адресою: АДРЕСА_3 , затвердили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 не менше останніх 40 років проживають в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 23)

Відповідно до листа в.о. начальника Лівобережного управління ГУ ДПС у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 має в користуванні земельну ділянку площею 0,1174 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на 04.08.2020, згідно даних інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючого органу, у платника податків ОСОБА_1 податковий борг, недоїмка зі сплати єдиного внеску та інша заборгованість з платежів (у томи числі розстрочених, відстрочених, реструктуризованих), контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, відсутня. (а.с. 24)

Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63061609 від 28.12.2020, спадкова справа після ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась, що також підтверджується листом в.о. завідуючого восьмої дніпровської державної нотаріальної контори від 28.12.2020 №1926/01-16 (а.с.99-100)

Відповідно до листа державного нотаріуса Першої кам`янської державної нотаріальної контори, в.о. державного нотаріуса Верхньодніпровської державної нотаріальної контори від 23.12.2020 № 122/01-16 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась (а.с. 101)

Згідно виписки з акту обстеження психіатричної ЛТЕК від 02.09.1966 ОСОБА_3 , 1949 року народження, обстежено психіатричною ЛТЕК з приводу олігофренії в ст.. імбецильності, інвалід дитинства безстроково, прирівняний до ІІ групи. За станом здоров`я підлягає поміщенню до будинку інвалідів (а.с. 110)

Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить 23/27 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яку він успадкував після смерті матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті матері позивач постійно проживає у вказаному будинку, тобто понад 40 років.

Інша 4/27 частина вказаного будинку за заповітом належить ОСОБА_3 , який спадщину фактично не приймав, право власності на спадкове майно не оформлював, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після його смерті ніхто зі спадкоємців спадщину не отримував.

Крім того, позивач наполягає на тому, що йому не було відомо про належність ОСОБА_3 будь-якої частини спірного житлового будинку, оскільки останній мав психічні захворювання, страждав на хворобу «Дауна» та помер у психіатричній лікарні.

Так, статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право.

Частиною 2 ст. 325 ЦК України передбачено, що фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, кожна особа вправі бути власником та мирно володіти будь-яким майном, окрім майна, що вилучене із цивільного обороту, а право власності набувається у будь-який спосіб, окрім прямо заборонених законом, крім того, ЦК України підкреслює презумпцію правомірності набуття права власності.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачений спеціальний спосіб набуття права власності - набувальна давність, відповідно до якого особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови)

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови)

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п. 14 Постанови).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду № 910/17274/17 від 14.05.2019 року.

Судом встановлено, що спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_3 не має, заповіту на випадок своєї смерті він не складав, жодна особа не зверталася із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Частка домоволодіння, що належала ОСОБА_3 також не перейшла у власність територіальної громади і правові підстави для такого переходу наразі відсутні.

В свою чергу, позивач, будучи співвласником спірного майна, маючи переважну за розміром частку у майні, протягом тривалого часу відкрито та безперервно володіє будинком у цілому у тому числі і 4/27 частинами, що належали ОСОБА_3 , що свідчить про виключно добросовісний характер володіння ОСОБА_1 спірною частиною домоволодіння.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи те, що позивач добросовісно заволодів спірною часткою нерухомого майна, яке прийнято в експлуатацію, протягом більше 20 років, тобто тривало, відкрито та безперервно володів та користувався ним, власник вказаного майна за життя не перешкоджав такому володінню, спадкоємці попереднього власника на теперішній час відсутні та до територіальної громади право власності не перейшло, а також у зв`язку з тим, що законом не передбачено обмежень чи заборон щодо набуття права власності на таке майно, суд вбачає усі правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вважає за необхідне визнати за ним право власності за набувальною давністю на 4/27 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10 - 13, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) право власності за набувальною давністю на 4/27 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлового карк.-маз. будинку літ. А-1, загальною площею 35,5 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., споруди № 1-5.

Повний текст судового рішення складено 02 березня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук