Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1700/20
Провадження № 2/382/332/21
РІШЕННЯ

Іменем України

29 червня 2021 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л.І.

при секретарі Шульга Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,

Встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку. Свої вимоги після їх уточнення обгрунтувала наступним. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 15.09.2007, договору дарування від 29.09.2007 та мирової угоди, затвердженою ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 05.08.2020 вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . На даний час під час приватизації земельної ділянки призначеної для обслуговування вищевказаного будинку їй стало відомо, що дана земельна ділянка площею 0,25 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , є приватизованою. Дана земельна ділянка була приватизована ОСОБА_4 на підставі рішення 20 сесії 23 скликання Кулябівської сільської ради від 27.06.2001 за №-117. 19 грудня 2001 року ОСОБА_4 було отримано державний акт на право приватної власності на землю серія ІІІ-КВ № 012179, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,25 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також 0,5185 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Відповідно до ст. 1261 ЦК України вона та відповідачі по справі є спадкоємцями майна померлого за законом ( ОСОБА_3 є спадкоємицею майна за правом представлення після смерті ОСОБА_5 ). В передбачений законодавстом термін вона та відповідачі звернулися до Яготинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 на вищевказану земельну ділянку ніхто із спадкоємців не отримував. За приписами інформаційного листа № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Таким чином, на даний час вона є власником будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , користується земельною ділянкою, розташованою біля будинку, проте не може в повному обсязі скористатися своїм правом на володіння нею. Також враховуючи вимоги ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Яготинського районного суду від 18 січня 2021 р. відкрито провадження у справі.

В судове засідання представник позивачки та позивачка не з"явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивачки звернувся до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з"явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідачка ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою, в котрій просила розглянути справу у її відсутності, позов визнала.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

В силу ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 377 ЦК України( в редакції станом на серпень 2020 року) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Аналогічні норми закону зазначені в ст. 120 Земельного кодексу України.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні зі статтею 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Відповідний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16.

Такий правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року по справі № 554/6604/15-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17.

У постанові від 16 червня 2020 року по справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.»

Отже, системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Відтак, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

З копії свідоцтва про смерть, (а.с. 7) вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , (а.с. 8-10) вбачається, що співвласниками будинку є ОСОБА_1 - 2/3 частки, ОСОБА_5 - 1/6 частка, ОСОБА_4 - 1/6 частка. Рік побудови будинку- 1970 р.

З копії ухвали Яготинського районного суду Київської області від 5 серпня 2020 р. (а.с. 11) вбачається, що визнано мирову угоду, укладену між сторонами по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності, згідно умов котрої: припинено право власності ОСОБА_2 на 1/6 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , припинено право власності ОСОБА_3 на 1/6 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 . За ОСОБА_1 визнано право власності на 1/3 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 відмовилася на користь ОСОБА_3 від отримання компенсації за її частку у власності, а саме, 1/6 частини житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 . Ухвалено виплатити ОСОБА_3 62 786 (шістдесят дві тисячі сімсот вісімдесят шість) гривень компенсації вартості за 1/3 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , які обліковуються на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області, внесена за квитанцією № 260510072 від 16 липня 2019 року у ПуАТ «КБ «АКОРДБАНК».

З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 2007 р., (а.с. 14) вбачається, що спадкоємцем 1/6 частки зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 є його дочка ОСОБА_1 . Спадкове майно складається із: 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , (копія заповіту, а.с. 44 матеріалів спадкової справи).

З копії договору дарування частки житлового будинку від 29 вересня 2007 р., (а.с. 15) вбачається, що ОСОБА_6 в особі представника подарувала ОСОБА_1 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 .

З Витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 16-17) вбачається, що 07.09.2020 р. державним реєстратором зареєстровано право власності ОСОБА_1 на 2/3 частини та на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії державного акту на право приватної власності на землю серія III-КВ № 012179, (а.с. 18) вбачається, що ОСОБА_4 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,7685 га: для ведення особистого підсобного господарства -0,5185 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд- 0,2500 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні установлено, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину від 15.09.2007р., договором дарування від 29.09.2007 та мировою угодою, затвердженою ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 05.08.2020 позивачка є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка площею 0,25 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_4 на підставі рішення 20 сесії 23 скликання Кулябівської сільської ради від 27.06.2001 за №-117, та 19 грудня 2001 року ОСОБА_4 виданий державний акт на право приватної власності на землю серія ІІІ-КВ № 012179, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,25 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також 0,5185 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Відповідно до ст. 1261 ЦК України позивачка та відповідачі по справі є спадкоємцями майна померлого за законом ( ОСОБА_3 є спадкоємицею майна за правом представлення після смерті ОСОБА_5 ). В передбачений законодавстом термін позивачка та відповідачі звернулися до Яготинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 на вищевказану земельну ділянку ніхто із спадкоємців не отримував.

В силу ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України до позивачки перейшло право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування, а саме, на земельну ділянку площею 0,25 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану по АДРЕСА_1 .

Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, та оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги грунтуються на законі та підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 76,79-81,89, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 9 липня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Київського апеляційного суду через Яготинський районний суд Київської області.

Суддя Литвин Л.І.