Справа № 510/2320/20
Провадження 2/510/532/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.21 року Ренійський районний суд Одеської області

У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Івановій Н.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про визнання права власності на гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, цільове призначення якої для будівництва індивідуальних гаражів, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 (площею 0,0016 га кадастровий номер :02:007:0301). Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05.12.2011 р. між ним та відповідачкою, у простій письмовій формі, було укладено договір купівлі продажу гаражу № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований, який не був посвідчений нотаріально, але було виконано всі суттєві умови договору. Згодом з`ясувалось, що у відповідачки на земельну ділянку, на якій був розташований гараж, відсутні правовстановлюючі документи, тому придбане позивачем майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у зв`язку з тим, що він є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в нього майна, передбачені ст. 388 ЦК України, позивач просить задовольнити його позовні вимоги.

Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачка по справі, у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: нотаріально не посвідчений договір купівлі продажу від 05.12.2011 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про купівлю гаражу № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій він розташований; розписка ОСОБА_2 про отримання коштів у розмірі 70000 грн. за гараж з земельною ділянкою від 05.12.2011 р.; нотаріально посвідчений договір купівлі продажу від 09.10.2006 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; витяг про державну реєстрацію гаражу № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_2 ; технічний паспорт на гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_2 ; державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,0016 га, цільове призначення для будівництва індивідуальних гаражів (кадастровий номер :02:007:0301) від 10.10.20121 р., власник ОСОБА_2 ..

Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 05.12.2011 р. позивач домовився із відповідачкою про покупку гаражу № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований.

В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивач передав ОСОБА_2 гроші у сумі 70000 грн., що підтверджується відповідною розпискою, яка знаходиться в матеріалах справи, а відповідачка передала позивачу ключі від гаражу.

Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач через деякий час запропонував відповідачці привести домовленість у відповідності до вимог закону, на що відповідачка повідомила, що не може це зробити, оскільки в неї відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку, на якій розташований гараж, а це обов`язковою умовою для нотаріального посвідчення договору купівлі продажу нерухомого майна.

Про існування цих обставин, позивачу нічого не було відомо, оскільки перед оформленням правочину, відповідачка завірила позивача, що вона є власником нерухомого майна, продемонструвавши правовстановлюючі документи на гараж.

Таким чином, на момент укладання договору, тобто на 05.12.2011 р., відповідачка не мала право віджувати даний об`єкт нерухомості, тому придбане позивачем майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Лише 10.10.2012 р. відповідачкою були отримані правовстановлюючі документи на земельну ділянку під гаражем.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивач передав продавцю обумовлену суму, а продавець передав позивачу майно та документи на нього.

Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачці передані гроші у сумі 70 000 грн., що підтверджується розпискою, а позивачу об`єкт нерухомості. Відповідачка жодного разу не висувала вимоги щодо повернення вказаного об`єкту нерухомості, не заперечувала проти визнання права власності за позивачем, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Так, позивач набув право власності на гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований, в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідачки, яка фактично не мала права його відчужувати на той період, оскільки її право власності на земельну ділянку під гаражем не було оформлено.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку під гаражем.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Виходячи з вищевикладеного,

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 330, 328, 388, ЦК України (2003 р.) суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно задовольнити.

2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, цільове призначення якої для будівництва індивідуальних гаражів, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 (площею 0,0016 га кадастровий номер :02:007:0301).

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін