УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2021 року Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Кузнецова Д.В., за участю секретаря судового засідання Скудар С.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Корнілова Нікіти Олександровича, треті особи: Маріупольська міська рада, Донецька регіональна філія державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», Відділ у місті Маріуполі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зобов`язання провести реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В:

14 січня 2021 року до Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Корнілова Нікіти Олександровича про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зобов`язання провести реєстрацію права власності.

18 січня 2021 року ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області провадження по справі було відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В лютому від відповідача - Державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Корнілова Нікіти Олександровича надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти позову та просив відмовити у їх задоволенні.

Також в березні 2021 року відповідачем були надіслані до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких, серед іншого, відповідач вказував на відсутність приватноправового спору між сторонами. Наголошував на тому, що він як державний реєстратор не має статусу особи приватного права. Дії державного реєстратора під час виконання своїх обов`язків спрямовані на офіційне визнання і підтвердження від імені держави фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Особистих, зловмисних та корисних цілей стосовно земельної ділянки, яка була предметом реєстраційних дій, відповідач не має, та не може мати. Вважає, що його дії, як Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, були виконані з чітким додержанням приписів чинного законодавства. Також надав письмову заяву, в якій зазначив про неможливість розгляду справи в цивільно-правовому порядку та необхідність розгляду спору в порядку адміністративного судочинства. У зв`язку із цим, посилаючись на статтю 255 ЦПК просив закрити провадження.

Дослідивши матеріали справи, позицію сторін, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на таке.

Так в позовній заяві позивачка вказує, що рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області було розглянуто цивільну справу та визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 2/3 часток земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0479 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, (кадастровий №:03:017:0144), які належали ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також право власності на 1/6 частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0479 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, які належали ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 , а загалом визнано за ОСОБА_1 право власності на 5/6 часток вказаної земельної ділянки.

Після набрання рішенням законної сили позивачка звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно юридичного відділу Маріупольської міської ради з заявою про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку згідно з вищевказаним рішенням суду. Проте державним реєстратором, який є відповідачем по справі, було винесено рішення №50908245 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, на підставі статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у зв`язку із наявністю суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими в реєстрі речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, подачею на реєстрацію рішення суду про визнання за позивачем 5/6 частки земельної ділянки при наявності вже в реєстрі запису із ДЗК про право власності за позивачкою на 1/3 частку земельної ділянки, внаслідок чого утворюється частка більше ніж 1/1, що є неможливим для реєстрації.

Не погоджуючись із таким рішенням державного реєстратора позивачка звернулась до суду із даним позовом, та просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора та зобов`язати відповідача провести реєстрацію права власності на земельну ділянку відповідно до рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.12.2019 року.

При вирішенні спірного питання належності справи до цивільної чи адміністративної юрисдикції суд виходить з наступних положень закону та обставин справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За правилами пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Виникнення спірних правовідносин обумовлено прийняттям Держреєстратором протиправного, на думку позивача, рішення № 50908245 про відмову в реєстрації за позивачкою права власності на нерухоме майно на підставі рішення суду.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

На підставі пункту 1, 2 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а також перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Частиною першою статті 18 Закону 1952-IV визначено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (частина друга цієї статі).

На момент виникнення спірних правовідносин умови, підстави та процедура проведення державної реєстрації прав визначалась Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядок).

Відповідно до пункту 18 Порядку за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Згідно з пунктом 19 Порядку державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Пунктом 23 Порядку визначено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом № 1952-IV, державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

На підставі пункту 4, 5 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулась з позовом до державного реєстратора не погоджуючись з його відмовою щодо державної реєстрації права власності на належну їй земельну ділянку, яке виникло на підставі рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.12.2019 року. Водночас з оскаржуваного рішення відповідача №50908245 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень вбачається, що державний реєстратор не спростовує право власності позивачки, яке виникло у неї на підставі рішення суду, та не заперечує проти встановлених рішенням суду обставин, однак вказує про фізичну неможливість здійснити реєстраційні дії через існування в реєстрі запису про зареєстроване за позивачкою право власності на 1/3 частку та при складанні існуючих відомостей в Реєстрі із наданим рішенням суду (5/6) утвориться частка більше 1/1, що не дозволяє провести реєстраційні дії. При цьому інших осіб, за якими було б зареєстровано право власності, або, які могли б потенційно претендувати на земельну ділянку, що була предметом реєстраційних дій, судом не встановлено. Тобто жодних фізичних або юридичних осіб приватного права, що могли б претендувати на земельну ділянку позивачки, не існує.

Отже між позивачкою та відповідачем фактично відсутній спір про право, та позивачка фактично оскаржує дії (бездіяльність) Державного реєстратора прав на нерухоме майно, а її майнові права визнані та захищені іншим судовим рішенням від 19.12.2019 по справі №264/3797/19.

З огляду на це, слід дійти висновку, що даний спір не обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права позивача, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, яке вже відновлено судовим рішенням у іншій цивільній справі №264/3797/19, а тому він не має приватноправового характеру.

Предметом розгляду в цій справі є дотримання порядку (підстав) проведення суб`єктом владних повноважень державної реєстрації відповідних прав, що свідчить про публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Таким чином суд доходить висновку, що даний спір не має приватноправового характеру і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки виник з приводу дотримання державним реєстратором, як суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій щодо обов`язку та порядку проведення ним державної реєстрації відповідних прав, а тому є публічно-правовим.

До подібного висновку дійшла Велика палата Верховного суду в постанові від 05 лютого 2020 року по справі №243/4405/17, Верховного суду від 14 липня 2020 року по справі №640/26323/19, в ухвалі від 19 квітня 2021 року по справі №648/4019/20.

Згідно з пунктом 1 частини1 статті 255 ЦПКУ України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З урахуванням того, що спір є публічно-правовим, тому справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а провадження у справі підлягає закриттю із одночасним роз`ясненням позивачу права звернутися із позовом до Донецького окружного адміністративного суду.

Керуючись ст. 255 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Корнілова Нікіти Олександровича, треті особи: Маріупольська міська рада, Донецька регіональна філія державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», Відділ у місті Маріуполі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зобов`язання провести реєстрацію права власності, закрити.

Роз`яснити позивачці, що для вирішення даного спору в порядку адміністративного судочинства слід звернутися до Донецького окружного адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду.

Суддя: Д. В. Кузнецов