Номер провадження: 22-ц/813/1524/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2020 року у цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції Одеської області, за участю третьої особи Одеської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_1 про визнання добросовісним набувачем майна квартири,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних та зустрічних позовних вимог

19 грудня 2018 року надійшов позов Департаменту комунальної власності міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 третя особа: Одеська міська рада, про витребування майна з чужого незаконного володіння у ОСОБА_1 та у ОСОБА_2 : нежитлового приміщення першого поверху №505, загальною площею 29,7 кв.м., що розташоване за адресом АДРЕСА_1 на користь Одеської міської ради, усунення перешкод у користуванні шляхом їх виселення, визначити порядок виконання рішення, вказавши що воно є підставою для скасування права власності на об`єкт нерухомого майна у вигляді квартири №76 заг. пл. 78,2 кв.м. (реєстр. № 38859129), на об`єкт заг. пл.. 46,5 кв.м. (реєстр. №01) та на об`єкт у вигляді квартири АДРЕСА_2 а житл. пл.. 30,6 кв.м. (реєстр.№ 01), до загальної площі яких було включено площу нежитлового приміщення першого поверху №504, заг. пл.. 29,7 кв.м. що належить ОМР та запису №10854524 та №10853996 про державну реєстрацію.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що нежитлове приміщення загальною площею 29,7 кв.м., що розташоване за адресом АДРЕСА_1 належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради згідно свідоцтва про право власності від 10.03.2011р., управління якими здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі рішення від 19.02.2013 за №2752-VI. В ході проведення інвентаризації об`єктів комунальної власності Департаменту стало відомо, що нежитлове приміщення першого поверху №505, загальною площею 29,7 кв.м., що розташоване за адресом АДРЕСА_1 вибуло з комунальної власності та перейшло до складу квартири АДРЕСА_3 .

15 лютого 2002 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 48,6 кв.м.

Надалі, ОСОБА_1 було видано свідоцтво на право власності на АДРЕСА_4 загальною площею 78,2 кв.м. на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою інспекцією ДАБК в Одеській області 14.02.2012 року №ОД6, яка видана замість договору купівлі продажу від 15.02.2002 року.

Відповідно до договору купівлі продажу від 24 березня 2016 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_4 заг.пл. 30.6 кв.м.. Даний договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В.. Таким чином ОСОБА_1 володіє на праві власності квартирою АДРЕСА_2 заг. пл.. 46, 5 кв.м. , а ОСОБА_2 - квартирою АДРЕСА_2 а заг. пл. 30,6 кв.м.

Позивач зазначає, що відповідно до постанови ВСУ від 17.12.2014 року згідно з положеннями статті 388 ЦК України , якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положенням зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Також посилається на ст.ст. 387,317,319,321 ЦК України.

Згідно уточнених позовних вимог Департамент просить: скасувати реєстрацію Декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії та номер: Од 6, зареєстровану 14.02.2012р. Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області щодо реконструкції квартири АДРЕСА_2 заг. пл.. 78,2 кв.м. із збільшенням площі шляхом приєднання до її складу нежитлового приміщення першого поверху №505 заг.пл. 29,7 кв.м.в буд. АДРЕСА_1 ; витребувати від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 нежитлове приміщення першого поверху №505 заг.пл. 29,7 кв.м.в буд. АДРЕСА_1 на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради , в особі позивача; усунути перешкоди у користування шляхом виселення відповідачів із нежитлового приміщення; визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для скасування органами державної реєстрації права власності відповідачів на об`єкт нерухомого майна у вигляді квартири №76 заг. пл.. 78,2 кв.м. (реєстр. № 38859129), на об`єкт заг. пл.. 46,5 кв.м. (реєстр. №01) та на об`єкт у вигляді квартири АДРЕСА_2 а житл. пл.. 30,6 кв.м. (реєстр. № 01), до загальної площі яких було включено площу нежитлового приміщення перш отого поверху №504, заг. пл.. 29,7 кв.м. що належить ОМР .

31 травня 2019 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_1 про визнання добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_4 (т. 1, а.с.151-155).

В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 посилається на те, що перед посвідченням вказаного договору купівлі-продажу від 24 березня 2016 року, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. здійснив низку реєстраційних та нотаріальних дій, а саме здійснив пошук записів щодо об`єкта нерухомого майна - АДРЕСА_4 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотеки та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. За всіма реєстрами зазначена квартира не мала заборон відчуження. Після придбання вищезазначеної квартири, ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3 зробили у останній капітальний ремонт з повною заміною сантехнічних труб, проводки, вікон та дверей.

ОСОБА_2 зазначала, що згідно постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2020 року у задоволенні первісного позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, за участю третьої особи Одеської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_1 , про визнання добросовісним набувачем майна квартири АДРЕСА_4 відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі Департамент комунальної власності Одеської міської ради просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та ухвалити нове, яким вказані позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не досліджено матеріали справи.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 17 лютого 2021 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

16 лютого 2021 року від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшло клопотання про відкладення судового засідання, яке вмотивовано тим, відповідно до рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року (зі змінами) в Одеському апеляційному суді були встановлені посилені карантинні обмеження та продовжено особливий режим в умовах карантину, однак відповідач хоче приймати участь в розгляді його апеляційної скарги та не хоче, щоб справа була розглянута за його відсутності у суді апеляційної інстанції.

Розглянувши вказане клопотання, судова колегія дійшла до висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Додатково апеляційний суд звертає увагу, що 30 березня 2020 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Цим законом внесені зміни до ЦПК України, зокрема частиною четвертою статті 212 ЦПК України у цій редакції передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України».

Отже, заявник не був позбавлений можливості вжити заходів для забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із застосуванням власних технічних засобів.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у цивільній справі №727/4257/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 01 березня 2021 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні первісного позову, а тому підлягає перегляду лише в цій частині.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що предметом позовних вимог є витребування нерухомості на користь Одеської міської ради стосовно об`єкту - нежитлове приміщення першого поверху №505, загальною площею 29,7 кв.м., що розташоване за адресом АДРЕСА_1 .

Таким чином, позов є речово-правовим, його вимоги звернено до суду, який, на думку позивача, повинен підтвердити і захистити його право власності (комунальної) на спірне майно та про усунення перешкод у його користуванні. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно згідно свідоцтва від 10.03.2011р. відповідно до ст..29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ст.ст. 317, 319, 321, 327 ЦК України та захист порушених прав позивача з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України.

З матеріалів справи та витребуваних судом копій інвентаризаційних справ об`єктів нерухомості судом першої інстанції правильно встановлено, що 15 лютого 2002 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 48,6 кв.м. та складається з однієї житлової кімнати житл. пл. 23,1 кв.м. і підсобних приміщень, у ОСОБА_4 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (а.с.31 т.1).

Згідно технічного паспорту виданого 18.01.2002р. КП «ОМБТІтаРОН» (т. 1, а.с.25-27) квартира на 1 поверсі складається з житл. кімнати пл.23,1 кв.м., та підсобних приміщень пл..25,5 кв.м. (кухня, санвузол, коридор, підсобні).

Згідно свідоцтва про право власності яке видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 10.03.2011р. та підписано першим заст. міського голови Черненко С.О., Одеській міській раді належить на праві комунальної власності об`єкт-нежитлове приміщення першого поверху №505, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому складається з приміщень, заг. пл.. 29,7 кв.м., основною пл.. 26,1 кв.м. відображених у технічному паспорті від 12.07.2010р. (т.1, а.с.28), яке зареєстровано в КП «ОМБТІтаРОН» 11.04.2011р.

Згідно технічного паспорту виданого 15.06.2011р. (т.1, а.с.29-30) зазначене нежитлове приміщення складається з 3-х приміщень: 1-7,8 кв.м., 2-7,5 кв.м., 3-10,8 кв.м., коридор 3,6 кв.м. , осн. пл.26,1 кв.м., заг. пл.. 29,7 кв.м.

Надалі, ОСОБА_1 було видано виконавчим комітетом Одеської міської ради свідоцтво від 18 грудня 2012 року на право власності на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 78,2 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м. відображених у технічному паспорті від 27.04.2012 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою інспекцією ДАБК в Одеській області 14.02.2012 року №ОД6; видана замість договору купівлі-продажу від 15.02.2002 року. Дане свідоцтво підписано першим заступником міського голови Одеської міської ради Ільченко М.С. (а.с.9 т.2, а.с.34 т.1).

Згодом розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради 3182 від 03.04.2013р. «Про затвердження висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна квартири АДРЕСА_4 » заява ОСОБА_5 розглянута та затверджено висновок КП «ОМБТІтаРОН» від 07.03.2013р. №415174.69 щодо технічної можливості поділу квартири АДРЕСА_2 на квартиру, заг.пл. 46,5 кв.м. і житл. пл.. 21,9 кв.м. із залишенням номеру квартири АДРЕСА_2 та на квартиру, заг.пл. 30,6 кв.м., житл. пл.. 27,2 кв.м. із присвоєнням номеру квартирі АДРЕСА_2 .Також було рекомендовано їй переоформити в установленому порядку правовстановлюючі документи на квартири. (а.с.10 т.2).

У подальшому 24.07.2013р. квартира АДРЕСА_4 була зареєстрована як самостійний об`єкт з відповідною адресою: квартира АДРЕСА_4 загальною площею 46,5 кв.м., житл. пл..21,9 кв.м. державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Голоцван Є.О. на що ним прийнято рішення 24.07.2013р. №4280406 та видано відповідне свідоцтво про право власності серія НОМЕР_1 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Також 24.07.2013р. квартира АДРЕСА_4 була зареєстрована за ОСОБА_1 як самостійний об`єкт з відповідною адресою квартира АДРЕСА_4 загальною площею 30,6 кв.м., житл. пл..27,2 кв.м. державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Голоцван Є.О. на що ним прийнято рішення 24.07.2013р. №4305734 та видано 24.07.2013р. відповідне свідоцтво про право власності серія НОМЕР_2 (а.с.31 т.2) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Відповідно до нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу (серії та номер 421), від 24 березня 2016 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купила за 147 731 грн. квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 30,6 кв.м, житл. пл. 27,2 кв.м. Даний договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В.(а.с.97т.2). Відповідно до даного договору зазначена квартира належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 24.07.2013р. індексний номер :67930013, дублікат якого виданий 10.09.2013р. за індексним номером:9186670 та зареєстрований 18.07.2013р. Реєстраційний номер майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 01 (а.с.97, т.2). Зазначене право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 згідно діючого законодавства.

Крім цього з реєстраційної справи об`єкта нерухомості також вбачається, що державний реєстратор прав на нерухоме майно 24.03.2016р. прийняв рішення №28918798 про внесення змін до запису цього нерухомого майна яким встановив, що підстави виникнення права власності замість свідоцтва про право власності від 24.07.2013р. вказати дублікат свідоцтва про право власності від 10.09.2013р.(а.с.111 т2).

Також судом першої інстанції вірно встановлено що в кв. АДРЕСА_2 не проживає ОСОБА_1 .

Позивач обґрунтовував своє право на позов, наявністю у нього права власності на нежитлове приміщення №505 пл..29,7 кв .м. за адресою: АДРЕСА_1 згідно рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» що прийнято у відповідності до Законів УРСР ,,Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", ,,Про власність", Постанови КМУ №311 від 05.11.1991р., з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної Ради народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів, рішень облвиконкому від 17.08.1991р.№323, від 02.11.1991р.№461 та від 19.11.1991р. (т. 1, а.с.24-25) та переліку до нього (т.1, а.с.26-29), з якого вбачається про затвердження переліку державного майна, що передається у власність обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області, та в додатку №2 зазначено: як жилий та нежилий фонд місцевих рад народних депутатів, проте без конкретних адрес майна.

Рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів ,,Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області" від 17.09.1991р. №323 у відповідності до Законів УРСР ,,Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", ,,Про власність", та з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної Ради народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів затверджено переліки державного майна, що передається у власність обласної Ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області згідно додатку 1-3.

Також суду надано ксерокопію свідоцтва про право власності від 10 березня 2011 року на нежитлове приміщення першого поверху №505 загальною площею 29,7 кв.м., що розташоване за адресом АДРЕСА_1 , що належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності, управління якими здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі рішення від 19.02.2013 за № 2752-VI.

У своєму позові позивач посилається на норми ст.ст. 387, 388 ЦК України як власника майна.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий пред`явленням віндикаційного позову до особи, яка володіє цим майном, (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які, зокрема, дають прав витребувати майно від добросовісного набувача.

Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування (ст.327 ЦК).

Згідно з ст.143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. В ст.1 закону «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.97 №280/97-ВР визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до п.31 ст.26 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради вправі приймати рішення про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення цих повноважень та умов їх здійснення.

Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК).

Згідно з ст.190 ЦК майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

До об`єктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (ст..ст.331, 376). Згідно із законом №2269-ХІІ нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст.4). Відповідно до закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1.07.2004 №1952-ІV об`єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст.5). Визначення «житловий будинок», «квартира», «садиба» містяться у гл.28 ЦК України.

Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями стст.182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об`єкта нерухомості (у тому числі й тих об`єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під`їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього.

Законом №1952-ІV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання й підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст.2).

Положення ч.2 ст.331 ЦК слід розуміти у системному зв`язку із положенням ст.182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків.

Відповідно до ч.3 ст.3 закону №1952-ІV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація.

Згідно ч.4 ст.334 ЦК України (в редакції Закону від 11.02.2010р. №1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до Закону.

Щодо вимог про скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії та номер: Од 6, зареєстровану 14.02.2012р. Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області щодо реконструкції квартири АДРЕСА_2 заг. пл.. 78,2 кв.м

Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону).

Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.

Отже, зареєструвавши оскаржувану декларацію 14.02.2012р., органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися саме на державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються.

Така позиція була наведена в рішеннях ЄСПЛ «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії». Враховуючи зазначене, суд визнав обґрунтованими посилання відповідача на те, що виникненню права власності у первісного набувача, а згодом у нового власника (в результаті договору дарування) та юридичної особи (в результаті внесення майна до статутного капіталу), виходячи з національної системи регулювання підстав і порядку набуття такого права на новостворене нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь у такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю.

Таким чином, спочатку ці органи надали дозвіл на будівництво, процес якого вони були уповноважені контролювати, а потім прийняли до експлуатації закінчений після будівництва об`єкт. Право власності на нежитлове приміщення було набуто особою в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, тому відповідальність за вказані процедури не може покладатися на відповідача, який розраховував на їх належність та легітимність.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що після реєстрації даної Декларації ОСОБА_1 отримала 18 грудня 2012 року свідоцтво про право власності.

Таким чином, після реєстрації права власності за ОСОБА_1 на реконструйований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі Декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої Декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення,

Саме до таких висновків прийшов ВС у справі №916/1986/18 у постанові від 12.06.2019р. та у справі №826/9967/18 від 0110.2019р.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки")

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії").

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Тобто, виникненню права власності у ОСОБА_1 , а згодом у ОСОБА_2 , виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права на новостворене нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь в такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю, які прийняли до експлуатації закінчений після будівництва об`єкт та підпорядкованих органів Одеської міської ради (виконком, Приморська рай адміністрація ОМР, КП «БТІ»). В зв`язку з чим, враховуючи, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 було набуте ОСОБА_1 в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на відповідача, який розраховував на їх належність та легітимність.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст..321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1статті 388 ЦК України).

Статтею 387 ЦК передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи, зокрема, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, Одеська міська рада має діяти у межах повноважень щодо здійснення від імені територіальної громади м. Одеси права власності в її інтересах і виключно у спосіб, передбачений законом.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що Одеська міська рада є власником нежитлового приміщення №505 на підставі свідоцтва про право власності видане виконавчим комітетом Одеської міської ради від 10.03.2011р.

Проте судом першої інстанції правильно встановлено те, що ОСОБА_1 також набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 заг. пл. 78,6 кв.м. та житл. пл.50,2 кв.м згідно свідоцтва про право власності видане виконавчим комітетом Одеської міської ради від 18.12.2012р. на підставі Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією ДАБК в Одеській області від 14.02.2012р. №6.

Крім того в подальшому органом місцевого самоврядування, а саме Приморською районною адміністрацією ОМР 03.04.2013р. за розпорядженням було затверджено висновок КП «ОМБІтаРОН» щодо поділу квартири АДРЕСА_2 на дві окремі квартири ( АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 ), на які також було зареєстровано право власності. І тільки після таких процедур набуття такого право, проведених державними органами (в т.ч і органами територіальної громади міста Одеси) ОСОБА_2 набула право власності на кв. АДРЕСА_2 згідно договору купівлі-продажу.

Аналізуючи практику ЕСПЛ у подібних спорах підкреслив, що завжди є певний конфлікт у правозастосуванні принципів «належного урядування» та «пропорційності». Так, відповідно до принципу «належного урядування» держава повинна виправляти свої помилки порушення закону, в тому числі, коли такими помилками є недбалість її органів та посадових осіб.

З іншого боку, відповідно до принципу «пропорційності» при виправленні раніше допущеної помилки держава не повинна непропорційним чином втручатись у право власності окремої особи набуте нею раніше, як здавалось на той час, на законних підставах.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Тобто, немає вини першої особи- ОСОБА_6 в тому, що вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 78,2 кв.м. на підставі незаконно виданої Декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії та номер: Од 6, зареєстровану 14.02.2012р., і цій особі був виданий виконавчим комітетом Одеської міської ради правовстановлюючий документ - свідоцтво від 18 грудня 2012 року на право власності на квартиру. Більш того немає вини другої особи- ОСОБА_2 , в тому що вона придбала відокремлену за розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради квартиру №76а на підставі підтверджених державою документів на власність. А головне, якщо держава ( в особі структурного підрозділу Одеської міської ради) бажає виправити помилку і витребувати спірне примущення у комунальну власність, у добросовісного набувача виникає право на компенсацію збитків за рахунок держави.

Також ЄСПЛ зазначив, що повноваження державних органів включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, але є підставою для виникнення обов`язку відшкодування збитків.

Саме такого правового висновку прийшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду при розгляді справи 645/4220/16-ц., а також Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 20 березня 2019 року розглянув справу №521/8368/15-ц,.

Крім цього, частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Право власності ОСОБА_2 на спірний об`єкт становить "майно", підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

У питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Так, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 отримали оскаржуване у справі нерухоме майно на підставі свідоцтва і відповідно договору купівлі-продажу від першого власника, тобто ОСОБА_1 , яка в свою чергу отримала свідоцтва про право власності на нього, навіть двічі.

Право власності у ОСОБА_1 виникло з 18.12.2013р. на квартиру заг. пл.. 78,2 кв.м., та з 24.07.2013р. на квартиру заг.пл. 46,5 кв.м.

Тобто, право власності ОСОБА_2 на спірний об`єкт виникло після проходження минулим власником належної законодавчої процедури, яка включала в себе і реєстрацію Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, без жодного зауваження з боку департаменту ДАБІ в Одеській області, а також наступної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Крім цього, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку суду про те, що оскільки позовні вимоги в частині скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації задоволенню не підлягають в зв`язку з тим, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, і як наслідок, будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, що в свою чергу унеможливлює застосування наслідків пропуску позовної давності до зазначених позовних вимог в даному випадку, адже відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази незаконності набуття ОСОБА_2 права власності на спірне майно, а тому суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про те, що право власності у обох відповідачів виникло на законних підставах, у зв`язку з чим позовні вимоги первісного позивача за своїми наслідками становлять втручання позивача у їх право на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції також вірно вважав недоведеними твердження позивача, що вказана квартира із АДРЕСА_2 , є тим самим нерухомим майном (нежитловим приміщенням), на яке за ними зареєстровано право власності, проте, вже з іншими вищевказаними номерами. Також не зрозуміло суду які підстави витребування нежитлового приміщення саме у ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції вірно становлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності від 10.03.2011р. Одеська міська рада є власником нежитлового приміщення першого поверху №505, загальною площею 29,7 кв.м., що розташоване за адресом АДРЕСА_1 . Разом з тим предметом спору у цій справі є квартира АДРЕСА_2 за цією ж адресою, але площею загальною площею 30,6 кв.м., житл. пл..27,2 кв.м.

На підставі вказаного судом першої інстанції встановлено, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у Департаменту права власності саме на квартиру.

При цьому питання про можливість повернення індивідуально-визначеної речі, яка зазнала змін чи переробки, має вирішуватися залежно від характеру таких змін, їх істотності. Якщо майно змінило своє початкове призначення, слід визнати, що підстав для задоволення віндикаційного позову немає.

До таких висновків прийшов Верховний Суд,Касаційний цивільний суд у своїй постанові , від 30.10.2019 № 522/8499/17,61-10067св19.

Крім того, власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов). При цьому суд дійшов до висновку про неможливість одночасного пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння).Отже, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.

Саме до таких висновків прийшла ВП ВС у своїй постанові від 18.12.2019р. по справі №522/1029/18.

Тому за таких підстав суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову Департаменту комунальної власності ОМР про скасування декларації та витребування майна, про витребування нежитлового приміщення, а також і в інших позовних вимогах, які є похідними.

Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст..321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до статей 317,319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 березня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк