Справа № 463/2001/19
Провадження № 2/463/465/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення часток у майні, припинення права власності-

в с т а н о в и в:

Позивач, діючи в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила та в кінцевому, після роз`єднання позовних вимог у самостійні провадження в межах цієї справи просить ухвалити рішення, яким визначити частки в квартирі за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 21,1 кв.м. по 1/3 за кожним із співвласників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та припинити право власності на 1/3 частки відповідача ОСОБА_3 у цій квартирі.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 12.12.2006 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13.09.2018. Від шлюбу мають двох синів ОСОБА_8 і ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно. За період шлюбу, а саме 25.09.2009 на відповідача та їхній дітей була приватизована квартира за адресою АДРЕСА_1 , в якій вони проживали відразу після переїзду до м. Львова. Діючи в інтересах дітей наполягає, на визначенні за кожним із співвласників по 1/3 частки. Крім того, квартира має маленький розмір, частка відповідача становить менше 7 кв.м., квартира є неподільною, спільне проживання між сторонами неможливе, оскільки відповідач проявляє насильство і жорстокість по відношенню до дітей. Іншого житла у власності діти не мають, а відповідач має у власності житловий будинок площею 192,9 кв.м., а також має спільний з нею житловий будинок, будівництво якого не завершене, але який більше п`яти років експлуатується ними. Тому, просить припинити право власності відповідача на 1/3 частки у згаданій вище квартирі, оскільки через наявність у відповідача нерухомого майна вказане припинення не завдасть йому істотної шкоди.

Відзиву на уточнену позовну заяву відповідач не подав. Разом з тим, він подав відзив на позовну заяву перед роз`єднанням позовних вимог у самостійні провадження і суд не вбачає перешкод взяти до уваги ці аргументи, особливо враховуючи той факт, що вони по суті були підтримані стороною відповідача під час розгляду справи. Зокрема, заперечує проти припинення його частки, оскільки для цього відсутні правові підстави. Його частка в квартирі становить 1/3 і вона не може вважатись незначною. Крім того, належним чином виконує свої батьківські обов`язки та в подальшому буде сприяти в дотриманні житлових прав дітей, а після досягнення ними повноліття має намір подарувати дітям свою частку в квартирі, а також будинок після завершення його будівництва. Також склав на ім`я дітей заповіт, оригінал якого знаходиться в позивача. Вважає, що дії позивача з питань позбавлення його власності мають корисливий мотив і тому просив відмовити в позові.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано.

Разом з тим, безпосередньо перед останнім судовим засіданням позивач долучила до матеріалів справи квитанцію від 03.06.2021 про внесення на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації у Львівській області грошових коштів в сумі 96 000 грн. в якості компенсації частки відповідача.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 04.10.2018.

Первинно, позивач зверталась до суду як у власних інтересах, так і у інтересах дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а позовні вимоги були про:

визнання за позивачем права приватної власності на 5/6 частин житлового будинку і гаража, розташованих за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 168,6 кв.м.;

визнання за позивачем права приватної власності на частку у земельних ділянках кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га; кадастровий номер :02:004:0148 площею 0,0388 га пропорційно частці у власності у будинку 5/6 частин;

виділення належну позивачу частку у житловому будинку в натурі;

визначення частки в квартирі за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 21,1 кв.м. по 1/3 за кожним із співвласників ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

припинення права власності на 1/3 частки відповідача ОСОБА_3 у квартирі за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 21,1 кв.м.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 09.10.2018 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи.

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.10.2018 у порядку забезпечення позовних вимог накладено арешт на будинок за адресою АДРЕСА_2 та земельні ділянки кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га за адресою АДРЕСА_2 ; кадастровий номер :02:004:0148 площею 0,0388 га за адресою АДРЕСА_2 .

Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін, в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Надалі, за відповідним клопотанням позивача суд своєю ухвалою від 06.03.2019 (а.с.33-35 т.1) роз`єднав позовні вимоги у три самостійні провадження.

В межах цієї справи суд розглядав вимоги про визначення частки в квартирі за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 21,1 кв.м. по 1/3 за кожним із співвласників ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , припинення права власності ОСОБА_3 на 1/3 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 21,1 кв.м.

Після цього, позивач уточнила позовні вимоги, про що подала відповідну заяву від 23.04.2019 (а.с.40-41 т.1), виклавши зміст позовних вимог в кінцевій редакції. Також, після уточнення позов пред`явлено виключно в інтересах дітей.

Вказана заява подавалась в межах підготовчого провадження. Ії копія була вручена відповідачу, про що останній власноручно розписався (а.с.40 т.1). Тому, суд прийняв таку заяву до розгляду, про що в судовому засіданні 10.06.2019 без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

Позивач є адвокатом та крім цього, її інтереси представляло ще троє адвокатів. Інтереси відповідача також представляв адвокат і за загальним правилом, яке закріплено в статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов`язками та роз`яснювати їх. Зрештою, сторони не звертались до суду з проханням роз`яснити їхні права та обов`язки.

Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження.

З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Так, в судовому засіданні 17.07.2019 суд задоволив клопотання позивача про допит свідків, про що без виходу до нарадчої кімнати поставив відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

Надалі, а саме 20.12.2019 представник відповідача подав заяву про відвід головуючого (а.с.166-167 т.1) з тих підстав, що відповідач є присяжним Личаківського районного суду м. Львова та при розгляді іншої справи приймає в ній участь в якості складу суду разом з головуючим.

Суд визнав такий відвід необґрунтованим, про що постановив відповідну ухвалу від 20.12.2019 (а.с.170 т.1) та у відповідності до чинної на той час редакції ч. 3 ст. 40 ЦПК України вирішення питання про відвід передав на розгляд іншому судді. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27.12.2019 в складі судді Гирича С.В. в задоволенні заяви про відвід відмовлено (а.с.174 т.1).

В подальшому, ухвалою від 13.02.2020 (а.с.198, 199-200 т.1) суд відмовив в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової оціночно-будівельної експертизи.

В кінцевому, суд не був надто суворий до правил подання доказів, але завжди надавав можливість протилежність стороні ознайомитись з цими доказами та надати свої контрдокази.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Позивач приймала участь у розгляді справи особисто та в особі своїх повноважних представників. Відповідач, також приймав участь у розгляді справи особисто та в особі свого повноважного представника. Вони мали можливість надавати суду пояснення та докази, якими підтверджуються їхні вимоги чи заперечення. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Крім того, ніщо не вказувало на те, що в інтересах неповнолітніх є необхідність самостійно збирати докази.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Позивач та її повноважні представники під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні мотивам позову та просили позов задоволити.

Відповідач та його повноважний представник під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві. Відповідач при цьому пояснив, що ніколи не заперечував принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності на квартиру та завжди вважав, що кожному з них належить по 1/3 частки. Просили відмовити в позові.

Представник третьої особи під час виступу із вступним словом висловився про підтримання позовних вимог вважаючи, що такі відповідають інтересам дітей.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, а також показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

12.12.2006 сторони зареєстрували шлюб, що стверджується копією відповідного свідоцтва (а.с.7 т.1).

Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також стверджується копіями відповідних свідоцтв (а.с.8, 9 т.1).

Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13.09.2018 (а.с.59 т.1) шлюб між сторонами розірвано. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Згідно копії свідоцтва про право власності на квартиру (а.с.25 т.1), відповідачу, а також двом його неповнолітнім дітям на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_3 . Загальна площа квартири становить 21,1 кв.м.

Позивач, відповідач та їхні діти є зареєстровані в цій квартирі, що стверджується копією відповідної довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки (а.с.27 т.1).

Маючи намір визначити частки дітей у цій квартирі та припинити право власності відповідача на відповідну частку позивач, діючи в інтересах дітей звернулась до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

У специфічному контексті цієї справи питання про припинення права власності відповідача може постати в разі, якщо обставини, на які скаржиться позивач тобто, передусім неможливість спільного проживання з відповідачем мали безпосереднім наслідок те, що найвищим інтересам дитини було завдано шкоди.

Отже, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод основне юридичне питання, яке має бути вирішене у цій справі полягає в тому, чи відповідають найвищим інтересам дитини позбавлення відповідача частки у праві власності на спільне майно.

При вирішенні цього питання завдання суду не полягає в тому, щоб замінити власним судженням думку позивача про доцільність позбавлення відповідача права власності, а скоріше розглянути це питання в контексті того, чи відповідають вони найвищим інтересам дитини. Це не означає, що він має обмежитись перевіркою того, чи існують формальні причини для вжиття такого заходу та чи діє позивач розумно, обережно та добросовісно. Він має розглянути оскаржуване втручання у світлі справи в цілому та визначити, після встановлення того, що воно переслідувало «законну ціль», чи відповідало воно «найвищим інтересам дітей» та, зокрема, чи було воно пропорційним цій меті, та чи були підстави, наведені позивачем для його обґрунтування, «відповідними та достатніми». При цьому суд також має переконатися, що позивач і третя особа, яка виступає на його стороні застосував стандарти, які відповідали найвищим інтересам дітей та, більше того, що вони ґрунтували свої рішення на прийнятній оцінці відповідних фактів.

З огляду на встановлені судом обставини він вважає, що спочатку доцільно вирішити питання про наявність підстав для припинення права власності відповідача на частку у спільному майні і лише після цього та на основі встановлених фактів він вирішить питання про визначення часток у спільному майні.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Чи має місце втручання у право власності?

Суд спочатку повинен визначитись з тим, чи є запропонований позивачем захід втручанням у право відповідача мирно володіти своїм майном, особливо враховуючи той факт, що одночасно з припиненням цього права у відповідача виникає інше право, яке полягає в отриманні компенсації за таку частку.

Для вирішення цього питання він використає відповідну практику ЄСПЛ, яка застосовуються в Україні як джерело права (ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини»)

Зокрема, як неодноразово зазначав Суд у своїх рішеннях, за певних обставин втрата права власності, яка відбулася внаслідок законодавчого заходу або рішення суду не буде аналогічним «позбавленню» власності: у справах «Агосі проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. the United Kingdom) (від 24 жовтня 1986 року, Серія A № 108), позбавлення або інакша втрата права володіння розглядалася як «контроль за користуванням» майном у значенні другого пункту Статті 1 Протоколу № 1 у справі «Газус Дозьєр-унд Фьордертехнік ГмбХ проти Нідерландів» (Gasus Dosier- und Fordertechnik GmbH v. the Netherlands) (від 23 лютого 1995 року, серія А № 306-B), вилучення розглядалось, як засіб забезпечення сплати податків у значенні другого пункту Статті 1 in fine, в той час як у справі «Беєлер» (Beyeler) (зазначеній вище), втручання у право власності заявника розглядалося відповідно до першого речення цієї Статті.

Крім того, ЄСПЛ також розглядав справу проти України, предметом якої було припинення права власності на частку з виплатою колишньому власнику відповідної компенсації («Андрій Руденко проти України», заява № 35041/05, рішення від 21.12.2010). Як зазначив Суд у цій справі (п. 37), втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно, у цій справі суд також визнає запропонований позивачем захід «втручанням» у право відповідача мирно володіти своїм майно і, як наслідок, розгляне справу в світлі положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Так, згідно цієї норми кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У своєму рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), Суд проаналізував Статтю 1 як таку, що містить в собі «три чітких правила»: перше правило, викладене у першому реченні першого пункту, носить загальний характер та проголошує принцип мирного володіння майном; у другому правилі, що міститься у другому реченні першого пункту, йдеться про позбавлення власності та встановлюються певні умови щодо цього; третє правило, викладене у другому пункті, визнає, що Держава-учасник має право, серед іншого, контролювати користування майном відповідно до загальних інтересів (Серія A № 52, пункт 61). Далі Суд зазначив, що перед тим, як аналізувати, чи було дотримане перше загальне правило, необхідно визначити, чи застосовуються два інших правила (там само). Ці три правила не є, однак, «різними» в розумінні того, що вони непов`язані. Друге і третє правило стосуються особливих випадків втручання у право на мирне володіння майном, і отже, мають тлумачитися в світлі загального принципу, визначеного у першому правилі (див. поміж багатьох інших джерел, справа «Джеймс та інші» (James and Others), § 37).

Як наслідок, при розгляді справ за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції Суд застосовує ті ж самі підходи для оцінки втручання, що й для статей 8-11 Конвенції та послідовно вирішує питання про дотримання трьох ключових принципів, згідно яких втручання в право мирного володіння майном має здійснюватися:

1. «на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права» (законність втручання);

2. воно повинне мати легітимну мету («в інтересах суспільства»);

3. бути пропорційним (тобто має бути забезпечений справедливий баланс між інтересами особи з одного боку та інтересами суспільства з іншого. Іншими словами, в втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві» і на особу при втручанні в її права за статтею 1 Першого протоколу не повинен бути покладений «надмірний індивідуальний тягар»).

Відповідно суд, розглядаючи дану справу за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, буде дотримуватись саме цієї послідовності і при встановленні порушень одного ключового принципу втручання у право відповідача на мирне володіння майном одразу буде визнано несумісним із статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, а подальша перевірка дотримання наступних критеріїв буде припинена через недоцільність.

Крім того, суд відзначає, що ця справа по відношенню до відповідача також піднімає питання про права, які гарантовані йому статтею 8 Конвенції, оскільки вказана квартира є житлом, у якому він зареєстрований.

Таким чином «майно», про яке йдеться вище утворює для відповідача також «житло», а відтак, суд розглядатиме цю частину позову спільно як з точки зору як статті 8, так і статті першої Першого протоколу до Конвенції, але із зосередженням уваги передусім на положеннях саме статті першої Першого протоколу до Конвенції, надаючи при цьому вирішальної ваги найвищим інтересам дітей.

(і) Чи здійснюється втручання згідно із законом?

Як зазначає ЄСПЛ, основна умова для того, аби втручання вважалося сумісним зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, полягає у тому, що воно має бути законним. Принцип законності також передбачає, що застосовні положення національного законодавства мають бути достатньо доступними, точними та передбачуваними (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy) [GC], заява № 33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-I).

Однак саме по собі юридичне закріплення у національному законодавстві не є достатнім для відповідності принципу законності. До того ж, юридичне закріплення повинно мати певні якості, а саме воно повинно відповідати принципу верховенства права та забезпечувати гарантії проти свавілля.

З цього випливає, окрім того, що юридичні норми, на яких ґрунтується позбавлення власності, повинні відповідати вимогам національного законодавства Держави-учасника, у тому числі Конституції, вони повинні бути у достатній мірі доступними, чіткими та передбачуваними у застосуванні (див. справу «Гісо-Галлісей проти Італії» (Guiso-Gallisay v. Italy), № 58858/00, §§ 82-83, від 8 грудня 2005 року). Суд також зазначає, що подібні міркування застосовуються до втручання у мирне володіння майном.

Сторони у цій справі не дійшли згоди, чи є втручання законним заходом. Суд вважає, що питання «законності» втручання тісно пов`язане та невіддільне від аналізу питання, чи забезпечує запропонований позивачем підхід, справедливий баланс між інтересами дітей та інтересами відповідача, а також чи забезпечила позивач належні процесуальні гарантії під час розгляду цього питання. Суд розгляне ці питання далі.

(іі) Чи переслідує втручання легітимну мету?

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, будь-яке втручання державних органів влади у мирне володіння майном може бути виправданим лише, якщо воно відповідає законним загальним інтересам (див. згадане рішення у справі «Лекіч проти Словенії» (Lekiж v. Slovenia), пункт 105).

Захід, про який йдеться має на меті, окрім як припинення права власності відповідача, одночасне набуття цього права його неповнолітніми дітьми. Суд уже зазначав вище, що захисту інтересів дітей слід надавати вирішальної ваги. З огляду на це суд вважає, що втручання переслідує законну мету, яка відповідає загальним інтересам захисту прав дітей.

Відтак залишається перевірити останнє питання. Суд перевірить його в комплексі із принципом законності.

(ііі) Чи є втручання необхідним в демократичному суспільстві?

У своїй практиці ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Крім того, втручання буде вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній соціальній потребі» і, зокрема, якщо воно є пропорційним до законної мети, що переслідується. Незважаючи на те, що державні органи влади повинні провести початкову оцінку необхідності, остаточна оцінка того, чи є причини, на які спирається втручання, відповідними та достатніми, залишається предметом перегляду з боку Суду на відповідність вимогам Конвенції (див. поміж іншими рішеннями, Lustig-Prean і Beckett проти Сполученого Королівства, №№ 31417/96 і 32377/96, 27 вересня 1999, §§ 80-81, не оприлюднене).

Частинами першою, другою і четвертою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

За наслідками розгляду цивільної справи № 369/6985/18 (постанова від 09.06.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Як уже зазначалось вище, позивач внесла грошову компенсацію вартості 1/3 частки. Відповідно до висновку експертного інженерно-технічного дослідження від 03.04.2019, грошова компенсація цієї частки становить 93 922 грн. Загальна ринкова вартість квартири згідно цього висновку становить 284 614 грн.

Суд не в повній мірі погоджується з розміром цієї компенсації, оскільки після цього висновку минуло більше двох років і очевидно, що він втратив свою актуальність.

Серед причин тривалого розгляду справи була як її складність, так і поведінка сторін, а також наявність карантинних обмежень. Також розгляд справи відкладався з підстав необхідності розгляду головуючим невідкладних справ, пов`язаних в тому числі із триманням осіб під вартою, які є пріоритетними. Тобто, причини тривалого розгляду справи є об`єктивними, але це не може бути виправданням для того, щоб ставити відповідача в несприятливе становище.

Зрештою, після виплати компенсації інші співвласники взамін набувають право власності на цю частку, і тому, на думку суду вони повинні сплачувати вартість цієї частки станом на дату набуття ними права власності і саме такі співвласники повинні були актуалізувати звіт про оцінку квартири.

Також, суд не може погодитись з доводами позивача про незнаний розмір цієї частки.

Зокрема, квартира належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, і в силу вимог частини першої статті 368 ЦК України частки у ній не визначені. Однак, ніхто із сторін не заперечив принципу рівності часток а отже, слід вважати, що частка відповідача та інших співвласників становить 1/3.

Указана частка в порівнянні з іншими співвласниками неповнолітніми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не може вважатись незначною, що відповідає правовому висновку, висловленому Верховним судом під час розгляду справи № 760/8958/15-ц (постанова від 30.05.2018).

Крім того, суд не погоджується з доводами позивача про те, що спільне володіння і користування майном є неможливим. Для вирішення цього питання суд одночасно проаналізує особисту ситуацію позивача і відповідача.

Зокрема, позивач долучила до матеріалів справи ряд заяв, які адресувались в правоохоронні органи і якими вона звинувачувала відповідача у вчиненні психологічного та фізичного насильства відносно неї та дітей (а.с.65, 70-71, 74, 76, 77, 81, 83, 84, 179, 187 т.1).

Відповідач надав аналогічні заяви, які вже він подавав в правоохоронні органи про вчинення позивачем фізичного та психологічного насильства (а.с.112-114, 116-118, 119-120, 121-122, 123-124, 127-128, 129-130, 131-133, 135-136 т.1, а.с.6-7, 8-9, 34 т.2).

Сторонам надавались відповіді на такі заяви, за змістом яких їхні звернення були розглянуті.

Як по відношенню до позивача, так і по відношенню до відповідача неодноразово складались протоколи про адміністративне правопорушення за статтею 173-2 КУпАП (домашнє насильство). Однак, лише постановою від 28.01.2020 (а.с.193 т.1), яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17.03.2020 (а.с.243 т.1) відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Всі інші справи або закритті за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с.69 т.1), або у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (а.с.19-21 т.2).

Відносно відповідача також було винесено два термінових заборонних приписи від 16.12.2019 та від 23.02.2020 (а.с.188, 241 т.1) згідно яких йому було заборонено контактувати з постраждалою особою позивачем ОСОБА_1 .

Якщо ж повернутись до справи, де відповідач був визнаний винним, то, як вбачається, психологічне насильство проявилось в тому, що відповідач наніс тілесні ушкодження ОСОБА_1 в присутності дітей.

На думку суду, вказану постанову слід тлумачити більш широко. Зокрема, безпосереднім потерпілим в даному випадку є ОСОБА_1 , а дітей можливо визнати непрямими потерпілими, що в цілях справи яка розглядається зменшує значимість твердження про неможливість спільного проживання відповідача і дітей.

З іншої сторони, відповідач долучив до матеріалів справи характеристики навчальних закладів, де навчаються діти сторін (а.с.140, 141 т.1) і за змістом цих документів відповідач характеризується виключно з позитивної сторони. Цікавиться дітьми та проявляє до них увагу.

Також, відповідач долучив фотознімки його та дітей відпочинку (а.с.248-257 т.1) і очевидно, що цей відпочинок супроводжувався виключно позитивними емоціями.

Допитана за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_10 , яка є його кумою, виключно позитивно висловилась про особу відповідача як про відповідального і турботливого батька.

Що ж стосується особи позивача, то відносно неї теж виносились правові документи, пов`язані з її поведінкою.

Так, відносно позивача як кривдника було винесено терміновий заборонний припис від 23.02.2020. Копію цього припису до справи не долучено, але до справи долучено копію рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.05.2020, згідно якого позивач оскаржувала цей припис і їй відмовлено в позові (а.с.14-17 т.2). Як вбачається зі змісту цього рішення, припис був винесений у зв`язку вчиненням позивачем насильства і їй було заборонено контактувати з постраждалою особою відповідачем.

Більше того, суд тим же складом суду вже розглядав справу про адміністративне правопорушення про вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173 КупАП (справа № 463/1893/20). Як і в одній із ситуацій з відповідачем, провадження в такій справі закрито у зв`язку з відсутністю в її діях події та складу адміністративного правопорушення.

Вказане в сукупності свідчить про те, що проживання, якщо і є неможливе, то виключно між позивачем та відповідачем, а не між відповідачем та його дітьми.

Зрештою, суд цим же складом розглядав ще одну цивільну справу між тими ж самими сторонами про поділ майна подружжя (справа № 463/5746/18) і позивач завжди зазначала, що діти проживають разом з нею, а вона проживає окремо.

Також суду відомо, що у власності відповідача є будинок площею 192,6 кв.м., а відносно іншого будинку площею 168,6 кв.м. між сторонами триває спір про поділ майна подружжя. Спірна квартира по суті є третім об`єктом житлової нерухомості.

Основним обов`язком як позивача так і відповідача є забезпечення дітей житлом і в межах даної справи ніщо не свідчить про те, що діти та відповідач мають проживати виключно у спірній квартирі. Навпаки, з огляду на встановлені судом обставини і наявність трьох об`єктів житлової нерухомості всі вони можуть і проживають окремо.

З цих підстав суд критично ставиться до показів свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є психологами, були допитані за клопотанням позивача і які після спілкування з дітьми дійшли висновку про наявність в діях відповідача психологічного насильства. Однак, не слід забувати, що діти і відповідач не проживають спільно в спірній квартирі, а отже, позбавлення відповідача його власності не може вважатись таким, що вчиняється в інтересах дітей.

Отже, аргументи позивача про неможливість спільного проживання у справі не підтвердились.

Що ж стосується питання про неподільність спірної квартири, суд погоджується, що в розумінні пункту другого частини першої статті 365 ЦК України така квартира є неподільною річчю і в кінцевому, у справі наявна одна з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України.

Однак, для ухвалення рішення про позбавлення права власності необхідно не лише формально встановити одну з обставин, пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, але й має бути доведено, що такий захід є необхідним в демократичному суспільстві, а в контексті даної справи що він є необхідним для захисту інтересів дітей.

Оскільки необхідність позбавлення відповідача права власності не підтвердилась, на думку суду ухвалення такого рішення беззаперечно завдасть йому істотної шкоди, оскільки таке позбавлення можна буде прирівняти як безпідставне.

Крім того, особливо сильно збільшує розмір цієї істотної шкоди сплата позивачем компенсації за висновком, який втратив свою актуальність.

Таким чином, через відсутність справедливої компенсації та через відсутність нагальної необхідності суд відмовляє в задоволенні вимоги про припинення права власності, оскільки будь-яке інше рішення буде несумісним із статтею першою Першого протоколу до Конвенції.

З огляду на факти справи, доводи сторін та висновки суду за статтею першою Першого протоколу до Конвенції щодо відсутності підстав для припинення права власності, суд вважає, що він розглянув основні юридичні питання, порушені у цій справі, та немає необхідності окремо розглядати питання за статтею 8 Конвенції.

Щодо позовної вимоги про визначення часток.

У відповідності до вимог частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частинами 1, 2 статті 357 ЦК України визначено, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Згідно частини першої статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, правова природа визначення ідеальних часток у праві спільної сумісної власності лише трансформує спільну власність із сумісної в часткову, не змінюючи при цьому правового статусу об`єкта нерухомого майна.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 05.04.2005).

Також як неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Отже, при вирішенні цієї вимоги суд повинен визначитись, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту характеру порушеного права, та власне, чи є це порушення.

Заявляючи вимогу про визначення часток позивач у позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог не вказувала, що відповідач заперечує принцип рівності часток, хоча в силу вимог частини першої статті 174 ЦПК України виключно в цих документах вона зобов`язана була навести обставини, якими обґрунтовує свою вимогу про визначення часток.

Крім того, вона не подала жодного доказу який би підтверджував заперечення відповідачем принципу рівності часток.

Відповідач у справі не подавав письмової заяви про визнання цієї позовної вимоги. Крім того він вказував, що позов заперечує повністю. З іншої сторони, він також пояснював, що ніколи не заперечував принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності та не заперечував, що частка кожного з співвласників становить по 1/3.

Отже, право на рівність часток не було порушеним, тоді як задоволення вимоги про визначення часток може мати місце виключно у випадку, якщо такий спосіб захисту відповідає характеру порушеного права.

Ба більше, з огляду на зазначене, а також враховуючи висновки суду, які він навів при вирішенні позовної вимоги про припинення права власності очевидним є те, що вимога про визначення часток заявлена не стільки для захисту права на рівність часток, скільки для доповнення вимоги про припинення права власності і саме факт неможливості спільного користування квартирою позивач вважала порушенням прав дітей, ефективним захистом якого буде визначення частки відповідача з подальшим припиненням права власності на таку частку.

Оскільки порушення прав дітей не підтвердилось, підстав для задоволення вимоги про визначення часток немає, що зрештою, не позбавляє співвласників права в адміністративному порядку визначити розмір часток співвласників, та крім цього, не позбавляє права подати відповідний позов з підстав невизнання кимось із співвласників принципу рівності часток.

Тому суд також відмовляє в задоволенні цієї вимоги.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати в силу вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач і третя особа не подавали. Крім того, вони не навели попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вони понесли або очікують понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

З огляду на відмову в позові після набрання цим рішенням законної сили грошові кошти в розмірі 96 000 грн., внесені позивачем в якості компенсації частки відповідача на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації у Львівській області згідно квитанції № 18 від 03.06.2021 слід повернути останній.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,77-82,141,223,263-265,268,280-282 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 15, 16, 317, 319, 321, 328, 331, 355, 356, 357, 365, 372 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ), третя особа Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради (м. Львів, вул. К.Левицького, 67) про визначення часток у майні квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , припинення права власностіна частку у квартирі - відмовити.

Після набрання цим рішенням суду законної сили повернути ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 96 000 грн. (дев`яносто шість тисяч грн.), внесені нею в якості компенсації частки відповідача на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації у Львівській області згідно квитанції № 18 від 03.06.2021.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 25.06.2021.

Суддя: Леньо С. І.