АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2021 року

м. Чернівці

Справа № 727/35/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Одинака О. О.

суддів Перепелюк І.Б., Половінкіної Н.Ю.

секретар Скрипка С.В.

позивач ОСОБА_1

відповідач Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України

апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 квітня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Танасійчук Н.М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом.

Позивач просив:

- скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 259 про звільнення його з роботи за прогул на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України;

- поновити його на посаді начальника котельні 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 103 861 гривні 48 копійок;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на його користь 20 000 гривень моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 7 грудня 2012 року згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 275 його було переведено на посаду начальника котельні 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Вказує, що заздалегідь повідомив відділ кадрів про намір укласти контракт про проходження військової служби у ЗСУ. Однак там йому вказали на необхідність написати заяву про звільнення, хоча він цього не хотів.

28 жовтня 2019 року позивач уклав строковий контракт на термін 3 роки з Міністерством оборони України про проходження військової служби у ЗСУ в військовій частині НОМЕР_2 .

1 листопада 2019 року його було звільнено з роботи згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул відповідно до наказу № 259 командира військової частини НОМЕР_3 .

Вважав таке звільнення його з робити незаконним, оскільки у відповідності до вимог закону за працівниками, призначеними на строкову військову службу, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві.

Середня заробітна плата за час проходження ним військової служби у ЗСУ за період з листопада 2019 року до моменту пред`явлення позову до суду військовою частиною не нараховувалась та не виплачувалася.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 259 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника котельні 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника котельні 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 2 листопада 2019 року по 12 квітня 2021 року у розмірі 128 048 гривень 40 копійок.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника котельні 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць в розмірі 7468 гривень 65 копійок допущено до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наказ про звільнення позивача з роботи за прогул є незаконним та таким, що грубо порушує трудові права позивача, оскільки суперечить вимогам пункту 3 статті 36, частини 3 статті 119 КзпП України та статті 39 частини 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в яких передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

У зв`язку з викладеним даний наказ про звільнення підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі на раніше займаній посаді із стягненням з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань з вини роботодавця.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Позивач не надавав відповідачу заяви про звільнення від виконання обов`язків за посадою та копії контракту чи наказу про зарахування його в списки частини.

ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці без поважних причин більше трьох годин. Вказана обставина судом першої інстанції не встановлювалась.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом з пропуском передбаченого статтею 233 КЗпП України строку.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Посилається на те, що судове рішення є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги безпідставними.
Він заздалегідь повідомив відділ кадрів про намір укласти контракт про проходження військової служби у ЗСУ.

Трудове законодавство не містить вимогу про обов`язкову письмову форму такого повідомлення.

В порушення вимог частини 3 статті 119 КзПП України його було звільнено з займаної посади, а отже не збережено місце роботи, посаду і середній заробіток на підприємстві.

Середня заробітна плата за час проходження ним військової служби у ЗСУ за період з листопада 2019 року до моменту пред`явлення позову до суду військовою частиною не нараховувалась та не виплачувалася.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що згідно копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 за № 259 від 1 листопада 2019 року, ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника котельні взводу матеріально технічного забезпечення 2-ї стрілецької роти ( з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони громадського порядку ) стрілецького батальйону (( з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони громадського порядку ) військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за прогул ( у тому числі за відсутність на роботі протягом трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (а.с.22).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 за № 599 від 28 жовтня 2019 року за фактом неявки начальника котельні ОСОБА_1 на роботу без поважних причин було призначено службове розслідування ( а.с.23).

Висновком вказаного службового розслідування було встановлено відсутність позивача на робочому місці більше трьох годин без поважних причин у зв`язку з чим запропоновано розірвати трудовий договір з ініціативи командира військової частини НОМЕР_1 та вважати ОСОБА_1 таким, що відсутній без поважних причин на робочому місці 28 жовтня 2019 року (а.с.28).

Відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб солдатського складу, укладеного 28 жовтня 2019 року між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 та ОСОБА_1 , останній добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, який у відповідності до пункту 3 складає 3 роки (а.с.24-27).

З вказаного контракту вбачається, що він набирає чинності з 28 жовтня 2019 року.

Згідно довідки про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів № 2263 від 21 вересня 2020 року ОСОБА_1 з 18 листопада 2019 року по 25 грудня 2019 року та з 02 січня 2020 року по 8 липня 2020 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів ( а.с.21)

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за період з 1 вересня 2019 року по 25 жовтня 2019 року становить 355 гривень 69 копійок (а.с.12).

З акту інспекційного відвідування управлінням держпраці в Івано Франківській області від 2 березня 2020 року вбачається, що інспектором були виявлені порушення відповідачем КзПП, зокрема те, що ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади начальника котельні військової частини НОМЕР_1 та всупереч вимогам частини 3 статті 119 КЗпП України не збережено за ним місце роботи, посаду та середній заробіток у вказаній установі ( а.с.13-20).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Із змісту вказаної норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Судами встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, строком на три роки, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк контракту.

Зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період.

Верховним Судом у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 234/7614/18 на спростування доводів касаційної скарги про те, що позивач не був призваний на службу, а пішов служити добровільно було зазначено про те, що гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України поширюються також на працівників, прийнятих на військову службу за контрактом.

Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, суд першої інстанції, правильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, встановивши фактичні обставини справи, а саме те, що позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, тому як військовослужбовець користується гарантіями, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача відбулось із порушенням норм трудового законодавства, а тому обґрунтовано скасував наказ відповідача про звільнення позивача з роботи та поновив ОСОБА_1 на раніше зайнятій ним посаді у вказаній установі.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постановах від 03 липня 2019 року у справі справа № 521/4842/18 та від 01 жовтня 2020 року у справі № 303/7334/16-ц

У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Виходячи з зазначеного, звільнення за прогул допускається за відсутності працівника на роботі виключно без поважних причин, однак в разі наявності поважних причин відсутності таке звільнення недопустиме.
Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

Вказаний висновок висловлений, зокрема у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 (провадження № 61-47902св18).
Як встановлено судом першої та апеляційної інстанцій та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 28 жовтня 2019 року уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах Україн та в цей же день був прийнятий на військову службу за вказаним контрактом.
Виходячи з зазначеного, 28 жовтня 2019 року в день коли позивач, на думку відповідача, вчинив прогул згідно акту комісії відповідача з розслідування факту невиходу ОСОБА_1 на роботу, останній проходив військову службу за контрактом, а тому висновок суду першої інстанції про те, що позивач з поважних причин був відсутній на роботі є правильним та обґрунтованим.
Аргумент апеляційної скарги про те, що позивач належним чином не повідомив роботодавця про причини відсутності на роботі, не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, оскільки таке твердження не свідчить про відсутність позивача на роботі без поважних причин, оскільки суд при вирішенні таких трудових спорів повинен встановити наявність чи відсутність поважних причин відсутності працівника на роботі.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 20 травня 2021 року у справі № 683/577/20.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Передбачені у положеннях статей 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Як поважні причини пропуску строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, слід кваліфікувати такі, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 (з відповідними змінами) « Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснив, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Укожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін.

За необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті.

У випадку пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 509/3661/16-ц.

На відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Апеляційний суд не бере до уваги аргумент апеляційної скарги про пропуск позивачем строку, визначеного статтею 233 КЗпП України для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки як правильно встановив суд першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження отримання позивачем наказу про його звільнення з роботи та копії трудової книжки, що свідчить про те, що ОСОБА_1 такий строк пропущено не було.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Враховуючи те, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для проведення виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до вимог частини другої статті 235 КЗпП України.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції правильно керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, згідно з яким середня заробітна плата для працівників обчислюється виходячи із виплат отриманих позивачем за два останні місяці роботи до звільнення. Свого розрахунку відповідачем не наведено.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті спору.
Суд першої інстанції врахував вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дослідив обставини справи у відповідності із такими вимогами і надав належну правову оцінку доводам учасників справи.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що судове рішення в цій частині слід залишити без змін.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 9 липня 2021 року

Головуючий О.О. Одинак

Судді: І.Б. Перепелюк

Н.Ю. Половінкіна