РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді - Панас О.В.

при секретарі судового засідання - Корнійчук А.В.

з участю:

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у зв`язку з затримкою виконання зобов`язання, -

встановив:

22.06.2017 р. ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду м.Києва, вимоги за яким в подальшому уточнив, до ОСОБА_1 про стягнення коштів у зв`язку з затримкою виконання зобов`язання, та просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 154923,04 грн. та судовий збір.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Московського районного суду м. Києва від 06.11.1996 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму боргу у розмірі 9854,70 грн. Рішення в добровільному порядку виконане не було.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.08.2004 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість у розмірі 16479,13 грн. Рішення в добровільному порядку виконане не було.

Зазначає, що лише 30.03.2017 вищезазначені рішення були виконанні повністю та з відповідача стягнута заборгованість у розмірі 26333,83 грн.

Позивач вважає, що у зв`язку з невиконанням вчасно зобов`язання відповідача та зміною макроекономічних показників, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача за період 18.09.2004-27.03.2017 на його користь 3% річних в розмірі 23758,68 грн. та заборгованість з урахуванням індексу інфляції у розмірі 131164,36 грн. , а всього 154 923,04 грн.

З урахуванням вищенаведеного, просив задовольнити позовні вимоги.

22.06.2017 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

22.06.2017 на адресу суді від позивача надійшла заява про відстрочення судових витрат.

22.06.2017 судом направлені запити до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації.

20.07.2017 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача.

Ухвалою суду від 01.08.2017 в задоволення заяви позивача про відстрочення сплати судового збору відмовлено.

Ухвалою суду від 01.08.2017 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

19.08.2017 на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 21.08.2017 в справі відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду.

23.06.2018р. у справі було ухвалено заочне рішення Солом`янським районним судом.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 08.10.2019р.скасоване заочне рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 23.06.2018р. та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 28.02.2020р. постановлено справу направити до Рівненського міського суду за підсудністю.

Ухвалою Рівненського міського суду від 29.07.2020р. постановлено прийняти справу до провадження та призначити судове засідання.

02.11.2020р. відповідач подав до суду відзив на позовну заяву.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, останнім подано заяву до суду, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.

Підтримав поданий до суду відзив у якому зазначив, що рішеннями суду від 1996р. та 2004р. якими доведені позовні вимоги , але при цьому позивач не доводить той факт, шо ним було вжито всіх належних га допустимих заходів в межах чинного законодавства України щодо відновлення свого порушеного права та отримання грошової суми відповідно до рішення Московського районною суду м.Києва від 06.11.1996р. та рішення Солом`янського районною суду м.Києва від 17.08.2004р.

Він виконав всі зобов`язання належним чином, враховуючи, що позивач звернувся з заявою про примусове виконання виконавчого листа Московського районного суду м.Києва № 2-223 від 22.11.1996р. лише у 2013 р. (виконавче провадження № 45071166 відкрите 01.06.2013р., а з заявою про примусове виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду м.Києва № 2-2147/2004 від 03.11.2008р. у 2014 році (виконавче провадження № 44260795 відкрите 05.08.2014р. Позивач сам не реалізував належним чином своє право на виконання рішень судів щодо стягнення боргу і тому взагалі рахувати, що з 2004 р. до 2017 року ухилявся від належного виконання зобов`язання немає підстав відповідно немає правових підстав щодо нарахування будь-яких штрафних санкцій за цей період. Таким чином, вбачається, що жодних підстав для задоволення вимог позивача немає і відповідно позовна заява не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 1 статті 1047 ЦК України встановлює, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Києва від 06.11.1996 частково задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 9854,70 грн. (а.с. 4-5).

Також судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.08.2004 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 16 479,13 коп. в порядку ст. 214 ЦК 1964 року ( інфляційні витрати та 3% річних) за прострочення виконання зобов`язання за договором позики за період до січня 2004 року. З рішення суду вбачається, що судом було встановлено, що борг ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 становив 9854,70 коп. за яким було сплачно 1221,11 грн. станом на 28.03.2001р. Відтак сума боргу за договором позики залишилася в сумі 8633,59 грн. (а.с.7)

Як вбачається з листа ГТУЮ у м. Києві Управління державної виконавчої служби, 30.03.2017 відповідачем були виконанні вищезазначені рішення та сплачено суму боргу. 03.04.2017 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчих проваджень № 44260795 та № 45071166 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду(а.с. 8).

Стаття 625 ЦК встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема, частина друга цієї статті передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, при застосуванні цієї правової норми необхідно встановити, що є зобов`язанням і які зобов`язання є грошовими.

Частина перша статті 509 ЦК визначає, що «зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку».

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов`язання, яке виражається у грошовій одиниці України (або у грошовому еквіваленті у іноземній валюті).

Оскільки між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики грошових коштів, то зазначені правовідносини є зобов`язальними, а зобов`язання - грошовим.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК України.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Суд встановив, що грошове зобов`язання за договорами позики було визначене у доларах США, однак рішеннями суду заборгованість була стягнута у гривнях. Визначення гривневого еквівалента іноземної валюти і стягнення судом коштів у гривнях за офіційним курсом на день ухвалення рішення не суперечить чинному законодавству, а саме частині другій статті 533 ЦК.

Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання вчасно не виконав та суму боргу в строк не повернув, що встановлено рішенням Московського районного суду м. Києва від 06.11.1996 та рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.08.2004, яка з врахуванням часткового погашення боргу становила - 8633,59 грн.

Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем за договором позики, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 01.01.2004 ( до січня 2004р. кошти стягнуті рішенням суду) по 27.03.2017 (дата погашення боргу), в порядку ст. 625 ЦК України, яка становить 34 761, 14 з розрахунку 31 357,95 грн. інфляційні нарахування та 3403,19 грн. - 3% річних.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково.

Виходячи з встановлених судом достовірних доказів, суд приходить до висновку, що стягнуті за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.08.2004 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16 479,13 коп. в порядку ст.. 214 ЦК 1964 року ( інфляційні витрати та 3% річних) є відповідальністю ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за порушення грошового зобов`язання відповідно до договору позики.

Ст. 625 ЦК регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч.5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Крім того, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує неаявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів та інфляційних нарахувань на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності, відтак суд на враховує стягнуту за рішенням суму 16479,13, на яку позивач просить нарахувати 3% річних та, інфляцію, оскільки ця сума є визначена судом як відповідальність ОСОБА_1 , виражена у грошовому еквіваленті за порушення умов договору позики.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору в сумі 640,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-268, 273,354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних та інфляційні витрати у зв`язку з затримкою виконання зобов`язання у сумі 34 761 (тридцять чотири тисячі) грн. 14 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий в сумі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. у прибуток держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Повне рішення виготовлене - 26.02.2021 року.

Суддя О.В.Панас