Справа 688/3444/20
№ 2/688/162/21
Рішення

Іменем України

23 лютого 2021 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області

у складі: головуючого - судді Цідик А.Ю.,

за участю: секретаря судового засідання Гошовської О.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань у м. Шепетівка цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

встановив:

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_6 . Після смерті батьків відкрилася спадщина на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке було нажито батьками під час шлюбу та було їх спільною сумісною власністю. Після смерті матері позивач звернулася до Шепетівської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і дізналася, що 21.08.2019р. її мати ОСОБА_6 уклала договір дарування, відповідно до якого подарувала Ѕ частку права власності на будинок її брату ОСОБА_2 .

Вважала, що вказаний договір дарування укладено з грубими порушеннями вимог цивільного законодавства. У разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Нотаріус за місцем відкриття спадщини за заявою другого з подружжя, який пережив, видає свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя відповідно до ст. 71 Закону України «Про нотаріат». ОСОБА_6 таким правом не скористалась та свої спадкові права не оформила, тому вона не мала права на укладення договору дарування частки невизначеного майна. Тобто, ОСОБА_6 помилилася щодо природи правочину, що в силу ст.ст. 203, 229 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Враховуючи викладене, просила визнати недійсним договір дарування, укладений 21.08.2019р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що ОСОБА_6 була єдиним спадкоємцем, яка в силу ст. 1268 ЦК України, прийняла спадщину після свого чоловіка ОСОБА_2 та мала право подарувати Ѕ частину будинку своєму синові. Права позивача, яка не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, і яка не є стороною правочину, жодним чином не порушені. Просили у задоволенні позову відмовити.

2. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 22 грудня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 25 січня 2021 року. Ухвалою суду від 25 січня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 23 лютого 2021 року.

3. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.01.1961р. Під час їх шлюбу, між виконкомом Шепетівської міської ради та ОСОБА_6 був укладений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений Шепетівською державною нотаріальною конторою 12.10.1964р. за №3839, зареєстрований в БТІ 28.02.1972р. №64/121.

ОСОБА_7 та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача та відповідача ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилася спадщина на частину будинку АДРЕСА_1 , яка належала померлому на праві спільної сумісної власності.

У вказаному будинку на час відкриття спадщини проживала та була зареєстрована його дружина ОСОБА_6 . Позивач ОСОБА_4 проживає та зареєстрована за іншою адресою в АДРЕСА_2 , із заявою про прийняття спадщини після смерті батька не зверталася.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилася.

21.08.2019р. ОСОБА_6 уклала договір дарування, відповідно до якого вона передала у власність свого сина ОСОБА_2 безоплатно Ѕ частку права власності на житловий будинок з належними господарськими спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.04.2020р. за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на Ѕ частину будинку по АДРЕСА_1 , вид власності: спільна часткова.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , заповіту не залишила. Після її смерті відкрилася спадщина на частину будинку АДРЕСА_1 , що належала їй на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 12.10.1964р.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 , які у встановлений законом строк звернулися до Шепетівської міської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, є її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Заведена спадкова справа №71/2020.

Відповідно до довідки завідувача Шепетівської міської державної нотаріальної контори від 11.09.2020р., спадкове майно складається з Ѕ частки житлового будинку та Ѕ частки земельної ділянки, свідоцтво про право на спадщину буде видано дітям ОСОБА_6 на ј частку будинку кожному.

Не погоджуючись отримати свідоцтво про право на спадщину на 1/4 спадкового майна, ОСОБА_4 звернулася з відповідним позовом до суду.

Вказані обставини підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами: копією паспорта позивача; копіями свідоцтв про народження; копією свідоцтва про укладення шлюбу, копіями свідоцтв про смерть, копією договору дарування від 21.08.2019р., копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану від 12.11.2020р.; інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.04.2020р., копією спадкової справи №71/2020, довідкою Шепетівської міської державної нотаріальної контори від 11.09.2020р.; копією договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 12.10.1964р.; копією домової книги; інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 29.01.2021р.

4. Норми права, які застосував суд.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом даної норми закону відповідачем у справі повинна бути особа, яка порушує, не визнає або оспорює права, свободи чи інтереси позивача, і такі порушення, невизнання та оспорювання унеможливлюють в повній мірі реалізувати позивачеві свої права, свободи та інтереси.

Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого у статті 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді неприйняття спадщини чи втрати права на спадщину.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Згідно з ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи із змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

У зв`язку з цим, саме особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести, що при укладенні договору помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

5. Оцінка суду.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представника, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, у редакції, чинній на час відкриття спадщини, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття (п.п. 3.1).

Відповідно до п.п. 3.21, 3.22 цього Порядку спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Таким чином, саме реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про «автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини».

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 360/2312/16-ц.

Факт реєстрації ОСОБА_6 у АДРЕСА_1 , підтверджується даними домової книги та довідки про склад сім`ї, згідно яких вона зареєстрована за вказаною адресою з 1972 року.

Як встановлено судом, з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 пройшло більше шести місяців, і протягом цього строку від ОСОБА_6 не надходило заяв про відмову у прийнятті спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5 .

Таким чином, ОСОБА_8 після смерті чоловіка ОСОБА_5 в силу правил частини третьої статті 1268 ЦК України, прийняла спадщину, в тому числі на половину будинку, а тому після спливу 6-місячного строку з часу відкриття спадщини мала право розпорядитися нею на власний розсуд.

Позивачка не довела суду, що при укладенні договору дарування помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать, що при вчиненні 21.08.2019р. правочину - договору дарування частини будинку сторони мали повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови цього договору, позивач не помилявся щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, згідно зазначених доказів позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину.

Позивачка, як особа, яка не була стороною договору дарування, не довела суду які саме її права чи законні інтереси були порушені оспорюваним правочином, з огляду на те, що вона спадщину після свого батька ОСОБА_5 не прийняла.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 229, 717, 1220, 1221, 1268, 1269, 1270, 1297 ЦК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду або через Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 02 березня 2021 року.

Суддя А.Ю.Цідик