ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4396/21 Справа № 214/4562/20 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою Військового інституту телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут на ухвалу Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2021 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В.. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо складання повного тексту судового рішення відсутні,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням у вищому військовому навчальному закладі в сумі 132666 грн. 18 коп., посилаючись на те, що 29 серпня 2017 року між Міністерством оборони України в особі начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації та відповідачем було укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу.

Згідно укладеного контракту відповідач зобов`язався, зокрема, проходити військову службу (навчання) у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації; сумлінно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів, свої службові обов`язки; продовжувати подальше проходження військової служби на посадах офіцерського складу протягом не менше 5 років після закінчення навчання; відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), для проходження військової служби на посадах офіцерського складу, в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу.

29 серпня 2017 року молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , зарахованого наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації від 11.08.2017 року №35 (по особовому складу) курсантом факультету бойового застосування систем управління та зв`язку, який прибув із військової частини НОМЕР_1 , та зараховано до списків особового складу інституту, на всі види забезпечення, на котлове забезпечення по курсантській нормі з 31 серпня 2017 року та він вважається таким, що приступив до навчання з 29 серпня 2017 року.

Однак, 20 липня 2018 року наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації відповідача було відраховано зі списків інституту у зв`язку з достроковим розірванням контракту через службову невідповідність, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню витрати пов`язані з грошовим забезпеченням в сумі 99805 грн. 32 коп., за послуги продовольчого забезпечення в сумі 22593 грн. 60 коп., за медичне забезпечення 281 грн. 91 коп., за послуги споживання комунальних послуг та енергоносіїв в сумі 9985 грн. 35 коп .

Ухвалою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2021 року закрито провадження у цивільній справі, на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представник позивача Військового інституту телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не взяв до уваги, що завдання шкоди та процес її відшкодування не підпадають під визначення публічно- правового спору, оскільки є деліктним зобов`язанням з конкретно-визначеним суб`єктним складом боржником, який завдав збитків, та кредитором якому завдані збитки мають бути відшкодовані.

Скаржник посилається на те, що заявлений позов не пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався положенням п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України й виходив з того, що навчаючись у вищому навчальному закладі Міністерства оборони України, відповідач проходив військову службу, яка відповідно до зазначених норм КАС України вважається публічною службою, у зв`язку з чим виниклий між сторонами спір є публічно-правовим та має розглядатись судами в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Разом з тим, за приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини четвертої статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулює Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Одним з видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів (частина шоста зазначеної статті).

Таким чином, навчаючись у вищому навчальному закладі Міністерства оборони України, особа проходить військову службу, яка відповідно до зазначених норм КАС України вважається публічною службою. Оскільки спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Такий правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18), від 30 січня 2019 року у справі № 810/2610/16 (провадження № 11-1004апп18), від 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17 (провадження № 14-563цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 705/1664/17(провадження № 14-31цс19).

Як вбачається з матеріалів справи, 29 серпня 2017 року молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації від 11.08.2017 року №35 (по особовому складу) зараховано курсантом факультету бойового застосування систем управління та зв`язку, який прибув із військової частини НОМЕР_1 м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, зараховано до списків особового складу інституту, на всі види забезпечення, на котлове забезпечення по курсантській нормі з 31 серпня 2017 року.

20 липня 2018 року наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації відраховано ОСОБА_1 зі списків інституту у зв`язку з достроковим розірванням контракту через службову невідповідність.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що виниклий між сторонами спір є публічно-правовим і має розглядатись судами в порядку адміністративного судочинства, та як наслідок закрив провадження у справі.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військового інституту телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут залишити без задоволення.

Ухвалу Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: