ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4630/21 Справа № 175/142/20 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до територіальної громади Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позивач просив суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на Ѕ частини житлового шлакоблочного будинку А, загальною площею 65,8 кв.м, з яких житлова площа складає 29,6 кв.м, та слідуючих господарських будівель і споруд: літньої кухні глинобитної Б, вбиральні металевої В, погріба шлакобетонного Г, погріба шлакобетонного Д, сарая дерев`яного Е, огорожі дерев`яної № 1-2, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 1820 кв.м., на 1/2 частини з приватизованої земельної ділянки площею 1820 кв.м., в межах згідно з планом, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Дн № 012991, виданого 23.04.1997 року Новоолександрівською сільською Радою, згідно рішення від 18.02.1997 року за № 18/6 та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 352. Кадастровий номер земельної ділянки: -11-009-0640.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено у повному обсязі (а.с.68-70).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Також апелянт зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 серпня 1979 року позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою у паспорті про реєстрацію місця проживання.

Зазначений будинок та земельна ділянка площею 1820 кв.м належали ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Дніпропетровською районною Радою 22.02.1993 року і зареєстрованого в Новомосковському інвентарбюро 22.02.1993 року за р. № 362-2 та державного акту серії Дн № 012991 від 23.04.1997 року.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_3 з яким позивач перебувала у шлюбі з 06 травня 1966 року.

Позивач разом із чоловіком та його матір`ю проживали однією сім`єю в будинку за вищевказаною адресою.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті свого чоловіка, позивач залишилася проживати з його матір`ю за вищевказаною адресою, де вони продовжили разом вести домашнє господарство, оплачували комунальні платежі.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті свекрухи позивач залишилася проживати в будинку, який належав померлій. Таким чином, позивач фактично вступила в управління та володіння спадковим майном та фактично прийняла спадщину шляхом проживання разом зі спадкодавцем за однією адресою на день її смерті.

Щодо наявності у ОСОБА_2 інших спадкоємців у позивача відомості відсутні.

Після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилась спадщина, яка складалася з житлового шлакоблочного будинку, загальною площею 65,8 кв.м, з яких житлова площа складає 29,6 кв.м, та господарських будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 1820 кв.м (державний акт серії Дн № 012991 від 23.04.1997 року що належали спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Дніпропетровською районною Радою 22.02.1993 року і зареєстрованого в Новомосковському інвентарбюро 22.02.1993 року зар. № 362-2 та з приватизованої земельної ділянки площею 1820 кв.м., в межах згідно з планом, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Дн № 012991, виданого 23.04.1997 року Новоолександрівською сільською Радою, згідно рішення від 18.02.1997 року за № 18/6 та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 352.

За життя ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , склала заповіт, відповідно до якого спадкоємцем 1/2 (однієї другої) частки її майна є ОСОБА_1 .

Щодо прийняття іншої Ѕ частини спадкового майна іншими ймовірними спадкоємцями ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за законом або за заповітом у позивача відомості відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела існування підстав для визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правовідносини, наявні між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником вказаного майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

При цьому необхідно враховувати, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто, об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Також позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка завжди знала, хто є власником.

Обставинами, які мають значення для справи та які у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Отже, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

А тому, для визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, а саме на 1/2 спірну частину житлового будинку та на 1/2 частини приватизованої земельної ділянки за набувальною давністю необхідно встановити належними та достовірними доказами обов`язкові обставини у позивача, як володільця майна для того щоб не було сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи та позивач отримала це майно за таких обставин, і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього, й володілець майна не знав та не міг знати про те, що він володіє чужим майном.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач знала, що володіє майном у розмірі лише 1/2 частини квартири.

Щодо прийняття іншої 1/2 частини спадкового майна іншими ймовірними спадкоємцями ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за законом або за заповітом у позивача відомості відсутні.

У даному випадку для підтвердження законності об`єкту володіння та добросовісності заволодіння чужим майном позивач вказала на те, що титульний володілець частки у домоволодінні померла 1999 року, ніхто спадщину, до складу якої ввійшло спірне майно, не прийняв та фактично ним користується позивач.

Вказане виключає добросовісність володіння майном, яка передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніви щодо правомірності його володіння майном.

Отже, судом встановлена відсутність підстав для висновку про те, що позивач, зокрема, правомірно заволоділа часткою у домоволодінні, не знала і не могла знати, про те що володіє майном неправомірно, та отримала спірне майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми за законом для отримання права власності на нерухоме майно, що є необхідним для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю на майно.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: