ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» липня 2021 року

м. Харків

справа № 640/11110/16-ц

провадження № 22ц/818/3372/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В. Б.,

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,

відповідачка ОСОБА_1 , представник відповідачки ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року в складі судді Чередник В.Є.

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 24 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВіЕйБі Банк», яке перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 731/08, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 50 000,00 доларів США на споживчі потреби, який зобов`язалась повертати щомісячно у терміни згідно графіку погашення кредиту до 24 квітня 2018 року та сплачувати проценти і комісії.

Вказав, що відповідачка порушила свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 25 квітня 2016 року склала 2 764 127,94 грн, з яких заборгованість за кредитом 46 664,00 доларів США; заборгованість за відсотками - 59 364,33 доларів США; комісія за розрахункове обслуговування - 15 554,05 грн; штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 61 429,43 грн.

Зазначив, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2012 року задоволені позовні вимоги банку по цивільній справі № 2018/2-415/11 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь заборгованості за кредитним договором в розмірі 483 459,77 грн, яка складалася з: 46 664,00 доларів США - заборгованості за кредитом; 10 400,88 доларів США - заборгованості за процентами; 2 651,30 грн -простроченої заборгованості за комісією; 27 860,08 грн штрафу за неналежне виконання умов кредитного договору.

Проте, заборгованість за рішенням суду не сплачена. Відповідно до умов договору триває нарахування процентів на суму боргу та штрафних санкцій за невиконання умов договору.

Вказав, що різниця заборгованості з урахуванням рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2012 року по справі № 2018/2-415/11, становить 1 315 244,52 грн, що складається із заборгованості зі сплати відсотків - 48 963,45 доларів США (що за курсом Національного банку України станом на 25 квітня 2016 року складає 1 240 912,00 грн); різниці нестягненої суми комісії за розрахункове обслуговування - 12 902,75 грн; штрафу/пені за несвоєчасне погашення кредиту - 61 429,43 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 731/08 від 24 квітня 2008 року в сумі 1 315 244,52 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» - задоволено у повному обсязі; стягнуто з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 731/08 від 24 квітня 2008 року в сумі 1 315 244,52 грн та на користь держави судовий збір у розмірі 19 728,67 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду у липні 2020 року ОСОБА_1 через представника подала заяву про його перегляд.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року поновлено строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення; заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, порушив норми процесуального права, а саме, не повідомив її належним чином про розгляд справи. Вона у той час перебувала у відрядженні, тому судові повістки не отримувала. У неї є підстави вважати, що її поштова кореспонденція отримана вахтером будинку, де вона мешкає. Вона направила до Акціонерного товариства «Укрпошта» скаргу на дії його представників, які, на її думку, вручають кореспонденцію без перевірки паспорта. Вказала, що судом першої інстанції також неповно з`ясовано обставини у справі. Так, у 2010 році банк вже звертався до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості, тобто змінив строк виконання зобов`язання, внаслідок чого кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення відсотків, комісійних та неустойки за цим договором. Правовідносини сторін перейшли у площину виконання судового рішення. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає йому право лише на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України. З судового рішення не вбачається, як саме банком нарахована заборгованість та за який період. Також посилалась на сплив строку позовної давності.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 15 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшло повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому зазначено, що Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» за місцем реєстрації відсутнє, про що складено довідку про причини повернення/досилання. Оскільки судову повістку надіслано на останню відому адресу позивача, вона вважається доставленою. 05 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника відповідачки надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідачки та її представника.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, заочне рішення суду скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з відповідачки підлягають стягненню на користь банку відсотки за користування кредитом, комісія та неустойка, нараховані після ухвалення рішення суду про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, яке не виконано.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВіЕйБі Банк», яке перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 731/08, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 50 000,00 доларів США на споживчі потреби, який зобов`язалась повертати щомісячно у терміни згідно графіку погашення кредиту до 24 квітня 2018 року (а. с. 7-10).

Пунктами 1.4., 1.4.1 кредитного договору передбачено, що за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 14% річних; за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 176,75 грн, що становить 0,07% річних від суми кредиту.

Пунктом 2.5.1 кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується щомісячно до дати, встановленої в графіку, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуваннями у сумі, не меншій суми чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів та інших плат, встановлених в графіку.

Пунктом 3.3.3 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний щомісячно повертати частини кредитних коштів згідно з умовами, визначеними пунктом 2.5.1 цього договору.

Відповідно до пункту 4.5 кредитного договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів, за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів чи плату за обслуговування кредиту, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 20 % від суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів, плати за обслуговування кредиту, строк виконання яких настав.

У пункті 2.7.1. кредитного договору передбачено, що, незважаючи на інші положення договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній частині у випадку невиконання позичальником/майновим поручителем та/або поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором та/або умов іпотечного договору.

Пунктом 2.7.2. кредитного договору визначено, що виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником та/або поручителем протягом семи робочих днів з дати отримання позичальником відповідної вимоги.

Пунктом 2.7.4. кредитного договору передбачено застереження, що реалізація положень пункту 2.7 даного договору не буде розглядатися сторонами як одностороння зміна умов цього договору. Реалізація пункту 2.7 даного договору є один із способів виконання боргових зобов`язань, встановлених за взаємною домовленістю сторін.

З графіку погашення заборгованості за кредитом вбачається, що позичальниця мала погашати заборгованість за кредитом щомісячно до 10 числа (а. с. 11).

З наданого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 здійснювала платежі у рахунок погашення заборгованості за кредитом лише до 10 грудня 2008 року, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість, яка станом на 25 квітня 2016 року склала 2 764 127,94 грн, з яких заборгованість за кредитом - 46 664,00 доларів США; заборгованість за відсотками - 59 364,33 доларів США; комісія за розрахункове обслуговування - 15 554,05 грн.; штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 61 429,43 грн (а. с. 3-5).

У березні 2010 року банк вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, яка станом на 26 березня 2010 року склала 483 459,77 грн, та судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2012 року по справі № 2018/2-415/11 позовні вимоги банку задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №731/08 від 24 квітня 2008 року в загальному розмірі 483 459,77 грн, що включає: заборгованість за кредитом 46 664,00 доларів США, за користування кредитом 10 400,88 доларів США, що за курсом Національного банку України склало 455 948,39 грн, заборгованість зі сплати штрафу 27 860,08 грн, зі сплати комісії - 2651,30 грн; а також судові витрати у розмірі 1820,00 грн (а. с. 14-17).

Як вбачається з наданих ОСОБА_1 копій трудової книжки, наказів Товариства з обмеженою відповідальністю «Східсіті» № 118-ос від 13 жовтня 2016 року та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фурнітура» від 03 листопада 2016 року № 17-ос, з 17 жовтня по 28 жовтня 2016 року вона була відряджена до м. Львів, а з 07 листопада по 18 листопада 2016 року до м. Києва (а. с. 82-85).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості. Після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Як встановлено судом у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором банк у 2010 році звернувся до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості за кредитом. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2012 року достроково стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом станом на 26 березня 2010 року у вигляді основного боргу, процентів, штрафних санкцій і комісії.

Предметом судового розгляду у цій справі є сума заборгованості за процентами, комісією та штрафом, яка утворилась після зазначеного рішення суду станом на 25 квітня 2016 року та нарахована позивачем шляхом віднімання від суми боргу, нарахованої за кредитом, суми заборгованості, яка вже стягнута судовим рішенням.

Проте, банк, пред`являючи позов до ОСОБА_1 у 2010 році, змінив строк виконання основного зобов`язання, а відтак втратив право на нарахування відсотків за користування кредитом та інших платежів на підставі кредитного договору.

У справі, що переглядається, після рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2012 року, яким на користь банку було стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором № 731/08 від 24 квітня 2008 року, банк мав право на стягнення з відповідачки тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України. Однак, таких вимог банком не заявлено.

Викладене у пункті 2.7.4. кредитного договору застереження про те, що реалізація положень пункту 2.7 даного договору (дострокове виконання боргових зобов`язань за ініціативою банку та розірвання цього договору) не буде розглядатися сторонами як одностороння зміна умов цього договору, не може бути застосовано у даному разі, оскільки положення цього пункту передбачають направлення банком вимоги про виконання зобов`язання, натомість у даній справі вже є рішення суду про стягнення заборгованості з відповідачки.

Встановивши, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 липня 2012 року на користь банку вже стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції зробив неправильний висновок про задоволення його позову про стягнення процентів за кредитним договором, нарахованих після звернення до суду, а також комісії та пені.

Враховуючи, що після рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором відсутні підстави для нарахування процентів, комісії та неустойки за цим договором, в задоволенні позовних вимог банку слід відмовити в зв`язку з необґрунтованістю.

Зазначене відповідає висновкам, які викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 189/2060/15-ц, провадження № 61-7826св18; від 16 січня 2019 року у справі № 740/3736/14, провадження № 61-5344св18, від 05 червня 2019 року у справі № 127/21479/16-ц, провадження № 61-1917св18; від 13 січня 2020 року у справі № 607/3363/19, провадження № 61-21519св19; від 24 червня 2020 року у справі № 554/7018/16-ц, провадження № 61-20378св18, від 12 жовтня 2020 року у справі № 686/11956/16-ц, провадження № 61-12479св19.

Крім того, пунктом 1.4.1 кредитного договору від 24 квітня 2008 року встановлено обов`язок боржниці сплачувати щомісячну плату в розмірі 176,75 грн, що становить 0,07 процентів річних від суми кредиту, за обслуговування кредиту без зазначення, за які саме послуги банку позичальниця зобов`язана сплачувати таку комісію.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це.

Встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228 ЦК України нікчемними.

Отже, передбачена умовами договору комісія суперечить особливостям регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту, та її нарахування не відповідає вимогам закону.

При цьому, посилання відповідачки на пропуск строку позовної давності як на підставу для відмови у позові не може бути взято до уваги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зроблено висновок, що, виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності не відповідає вимогам закону.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) позовна давність може бути застосована лише стосовно вимог про захист прав або інтересів.

Оскільки вимоги позивача є необґрунтованими, відсутні правові підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 клопотання про застосування позовної давності не заявляла, виклавши його лише у заяві про перегляд заочного рішення суду, тоді як 19 листопада 2016 року отримала копію позовної заяви з додатками та судову повістку, що підтверджується поштовим повідомленням (а. с. 43), тобто була обізнана про те, що справа перебуває на розгляді суду. Посилання ОСОБА_1 на те, що вона будь-якої кореспонденції від суду не отримувала та перебувала у цей час у відрядженні, не можуть бути взяті до уваги, оскільки з наказу № 17-ос від 03 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 була відряджена до м. Києва до 18 листопада 2016 року, а поштове відправлення вручено їй 19 листопада 2016 року. Доказів на спростування того, що підпис у поштовому повідомленні належить їй, відповідачкою не надано.

Отже, виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи, враховуючи наявність судового рішення, яким задоволено вимоги банку до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором від 24 квітня 2008 року, яка утворилась станом на 26 березня 2010 року, що позбавляє банк права подальшого нарахування процентів та інших платежів на підставі цього договору, незаконність нарахування комісії за обслуговування кредиту, відсутність вимог банку щодо стягнення коштів на підставі положень статті 625 ЦК України, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного заочного рішення суду та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом першої інстанції відстрочено банку сплату судового збору за подання позову у розмірі 19 728,67 грн до ухвалення рішення у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року відстрочено ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 29 593,00 грн до ухвалення судового рішення у справі.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено та відмовлено у задоволенні позову банку, з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 49 321,67 грн (19 728,67+29 593,00) на користь держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п . 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 49 321,67 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 08 липня 2021 року.