Справа № 161/5378/21
Провадження № 2/161/2154/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі :

головуючого-судді Кирилюк В.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Самолюк І.М.,

представника позивача Карпука А.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів, у зв`язку з відмовою від договору, та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

23 березня 2021 року позивач звернулася до суду з цим позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 та 11 грудня 2017 року між сторонами були укладені договору купівлі-продажу меблів. Позивач частково оплатила вказаний товар на суму 54 265,00 грн., але в подальшому відмовилася від його отримання.

У пунктах 4.7, 4.8 укладених між ними договорах був передбачений обов`язок відповідача повернути внесені кошти, за мінусом 30%, у разі відмови покупця від товару, але відповідач цих коштів не повернула.

Посилаючись на вказане, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 36 382,50 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 6 435,98 грн.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задоволити.

Відповідач та її представник у судовому засіданні та у письмовому відзиві позовні вимоги заперечили вказуючи на те, що позивач від договору не відмовлялася.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами було укладено два договори купівлі-продажу меблів - №70 від 07.12.2017 та №71 від 11.12.2017.

Предметом договору №70 від 07.12.2017 є м`який кут вартістю 40635 грн. (п.п.1.2, 2.3), за який цього ж числа позивачем внесено аванс у розмірі 13000 грн.

Предметом договору №71 від 11.12.2017 є м`яке крісло вартістю 13630 грн. (п.п.1.2, 2.3), за який 17.12.2017 позивачем внесено аванс у розмірі 4662 грн.

Крім того, за обома договорами 20.07.2018 відповідачем внесено доплату у розмірі 35000 грн.

Таким чином, загальна вартість м`яких меблів за обома договорами купівлі-продажу становить 54 265,00 грн., з яких відповідачем сплачено лише 52 662,00 грн. та недоплачено за товар 1603 грн.

Зазначені договори містять відомості про індивідуальне замовлення меблів, яке полягає у виборі позивачем для зовнішнього вигляду меблів бажаної тканини за її властивостями та кольором. Ця обставина не оспорюється сторонами.

Згідно з п. 1.1. укладених договорів продавець зобов`язується доставити і передати у власність покупця, а покупець відповідно до умов договору оплатити та прийняти товар, зазначений у п. 1.2. «Специфікація».

Відповідно до п. 3.1 продавець здійснює доставку товару зазначеного у п. 1.2. договору на свій склад у м. Луцьк в строк не пізніше 60 робочих днів з дня укладення договору. Решту суми покупець вносить в касу продавця протягом трьох днів з дня отримання повідомлення про надходження товару на склад продавця у м. Луцьк (п.2.5). Повідомлення покупця проводиться за допомогою телефонного зв`язку або з використанням послуг Укрпошти (п.2.6).

Пунктом 4.7 укладених між сторонами договорів передбачено, що покупець до передання йому товару має право відмовитися від виконання цього договору за умови відшкодування продавцеві витрат, понесених у зв`язку з вчиненням дій щодо виконання договору. Товар, придбаний за індивідуальним замовлення та розміром поверненню та обміну не підлягає.

У пункті 4.8 укладених між сторонами договорів передбачено, що у разі дострокового розірвання цього договору за ініціативою покупця, продавець, у встановлені законом терміни здійснює повернення обумовленої в п.2.2 договору суми і утримує із внесеного покупцем внеску 30% загальної ціни товару, зазначеної в п.2.3 цього договору, на свою користь.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється факт порушення строків доставки замовленого товару на склад продавця у м. Луцьк. Товар доставлено 20.03.2018.

Разом із тим, умовами договору визначено відповідальність продавця за порушення цього строку - сплата неустойки (пені) у відповідному розмірі (п.4.4).

Також судом встановлено, що після повідомлення продавцем 21.03.2018 покупця про доставку товару, остання не виконала свого обов`язку щодо внесення решти суми у касу (повної оплати товару), підписання відповідного відвантажувального документа (п.п. 2.5, 4.6) та відмовилася від отримання товару.

Вищенаведені обставини встановлені постановою Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у цивільній справі №161/15170/18, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2020 року у цивільній справі № 161/20628/18, які ухвалені за участю тих самих сторін, а отже згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені у цих судових рішеннях додатковому доказуванню не підлягають.

Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У частині третій статті 651 ЦК України визначено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За змістом пунктів 4.7, 4.8 укладених між сторонами договору слідує, що в ньому передбачена можливість односторонньої відмови покупця від договору, за умови відшкодування відповідачу витрат, понесених у зв`язку з вчиненням дій щодо виконання договору, а саме у вигляді 30% від ціни товару.

Як вже зазначав суд, у постанові Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у цивільній справі №161/15170/18, після повідомлення продавцем 21.03.2018 покупця про доставку товару, відповідач не виконала свого обов`язку щодо внесення решти суми у касу (повної оплати товару), підписання відповідного відвантажувального документа (п.п. 2.5, 4.6) та відмовилася від отримання товару. Із зазначеного слідує, що відповідач скористалася своїм правом на відмову від договорів купівлі-продажу, яке передбачено у пунктах 4.7, 4.8 цих договорів.

З цього слідує, що відповідач, у зв`язку з односторонньою відмовою позивача від договору, зобов`язана повернути позивачу внесені нею кошти на придбання товару, але за вирахування 30% від ціни товару.

В даному випадку позивач сплатила відповідачу 52 662,00 грн. Ціна замовленого товару становила 54 265,00 грн., а 30% від цієї ціни - 16 279,50 грн.

Отже, відповідач вправі утримати в себе, у зв`язку з односторонньою відмовою позивача від договору, грошову суму у розмірі 16 279,50 грн., але решту коштів, у розмірі 36 382,50 грн. (52 662,00 16 279,50) зобов`язана повернути позивачу.

Посилання представника відповідача на висновки, які викладені у постанові Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у цивільній справі №161/15170/18 суд відхиляє, оскільки у цій справі підставою позову була неналежна, на думку покупця, якість товару та невідповідність його специфікації до замовлення. Ці доводи були відхилені апеляційним судом та зроблений висновок про відсутність умов для повернення суми внесених покупцем коштів саме з цих підстав (у зв`язку з порушенням продавцем умов договорів).

Даний позов заявлений з іншої підстави у зв`язку із односторонньою відмовою від договору, на яку позивач згодна, з утриманням відповідачем відповідної компенсації у вигляді 30% від ціни замовленого товару, як це сторони чітко врегулювали у п.п.4.7, 4.8 договорів.

Доводи представника відповідача про те, що для розірвання договорів позивач повинна заявити окремий позов є надуманими, оскільки відповідно до ч.3 ст.651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, з моменту односторонньої відмови позивача від договорів на підставі їх п.п.4.7, 4.8 (21 березня 2018 року), вони вважаються розірваними, в силу закону, що додаткового підтвердження окремим рішенням суду не потребує.

Так само суд відхиляє доводи відповідача про належне виконання нею умов договорів, оскільки право на односторонню відмову покупця від договору закріплено сторонами у п.п.4.7, 4.8 як безумовне, тобто, як таке, що не потребує одночасного існування будь-яких умов, окрім як волевиявлення покупця. В якості компенсації за таку відмову сторони передбачили сплату продавцю 30% від ціни замовленого товару, що, на думку суду, є справедливою сатисфакцією за збитки, які несе продавець.

Помилковими є доводи представника відповідача, з посилання на друге речення п.4.7 укладених договорів, на те, що одностороння відмова покупця від договору неможлива для товару, придбаного за індивідуальним замовлення та розміром, оскільки це стосується випадку повернення або обміну товару, що прямо зазначено у цьому положенні договорів. В розглядуваному випадку, покупець товару не прийняв, а тому друге речення п.4.7 договорів не застосовується до цих правовідносин, адже неможливо повернути чи обміняти те, чого фактично у покупця немає в наявності.

Суд також зауважує, що відповідно до пункту 10 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон), підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків.

А у частині шостій статті 19 Закону передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

У пункті 4 частини третьої статті 18 Закону передбачено, що несправедливими є умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору.

У частині восьмій статті 18 Закону визначено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

З аналізу вищенаведених положень законодавства слідує, що в договорі зі споживачем не можуть бути включені положення, які обмежують право покупця на односторонню відмову від договору, а самі такі положення є недійсними, в силу приписів п.10 ч.2 ст.19, ч.6 ст.19 Закону, які забороняють нечесну підприємницьку практику, а також несправедливими в силу положень п.4 ч.3 ст.18 Закону.

У частині п`ятій статті 18 Закону передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Частиною другою статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Отже, положення другого речення п.4.7 договорів, які укладені між сторонами, є недійсними в силу закону, тобто, нікчемними, адже вони встановлюють обмеження на право покупця відмовитися від договору (повернути товар), без надання покупцю відповідної компенсації, що є нечесною підприємницькою практикою, в розумінні п.10 ч.2 ст.19 Закону, а також несправедливою умовою, в силу положень п.4 ч.3 ст.18 Закону, а також зважаючи на те, що меблі, в незалежності від того чи виготовляються вони на індивідуальне замовлення, чи серійно, не включені до переліку товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року №172.

І хоча конкретно до даних відносин друге речення п.4.7 не може бути застосованим, адже товар не повертався та не обмінювався покупцем, але вказана позиція суду стосовно цього пункту договору ще раз підтверджує неспроможність позиції сторони відповідача стосовно неможливості односторонньої відмови покупцем від договору в споживчих відносинах, без надання відповідної компенсації.

Також суд вважає помилковими доводи представника відповідача на те, що на підставі п.5.1 договорів у позивача виникло право власності на товар, оскільки цей товар фактично покупцю переданий не був, вона скористалася своїм правом на односторонню відмову від договору, у зв`язку з чим, на підставі ст.653 ЦК України, всі зобов`язання за договорами припинені, в тому числі і зобов`язання продавця передати товар покупцю, окрім обов`язку продавця, на підставі п.п.4.7, 4.8 договорів, повернути сплачені покупцем коштів, за вирахування 30% від ціни товару, що узгоджується з приписами ч.4 ст.653 ЦК України.

Надуманими є доводи представника відповідача про те, що позивач не відмовлялася від договору оскільки не подала відповідної заяви, адже факт відмови від договору встановлений постановою Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у цивільній справі №161/15170/18, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2020 року у цивільній справі № 161/20628/18, які ухвалені за участю тих самих сторін, а отже згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені у цих судових рішеннях додатковому доказуванню не підлягають.

До того ж, сам зміст цього позову свідчить про те, що покупець товару здійснила чітке волевиявлення стосовно відмови від договорів, укладених з відповідачем.

З наведених вище мотивів суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині повернення суми коштів у розмірі 36 382,50 грн. є законними та обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити.

Що стосується вимог позивача про стягнення інфляційних втрат, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, нарахування інфляційних втрат передбачених ч.2 ст.625 ЦК України може здійснюватися лише у разі прострочення грошового зобов`язання, тобто, не виконання його у строк, встановлений договором або законом.

Одночасно, ні укладеним між сторонами договором, ні законом не передбачений конкретний строк повернення продавцем коштів, передбачених п.4.8 договору, у разі односторонньої відмови покупця від договору.

В такому випадку підлягають застосуванню положення ч.2 ст.530 ЦК України, відповідно до яких, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В матеріалах справи відсутні докази пред`явлення позивачем вимог до відповідача про повернення коштів на підставі п.п.4.7, 4.8 договорів, а тому строк виконання такого зобов`язання, на час звернення до суду, ще не настав, у зв`язку з чим відсутнє його прострочення та підстави для нарахування інфляційних втрат, передбачених ст.625 ЦК України.

Наявна у матеріалах справи вимога від 26 липня 2018 року стосується не односторонньої відмови покупця від договору, а пред`явлена у зв`язку з порушенням, на думку позивача, зобов`язань відповідачем, тобто заявлена з інших підстав, які були предметом оцінки в цивільній справі №161/15170/18 та відхилені апеляційним судом як необґрунтовані (а.с.16).

Лише звернення позивача до суду з цим позовом, в розумінні ч.2 ст.530 ЦК України, можливо вважати пред`явлення ним вимоги про виконання відповідачем зобов`язань, передбачених п.п.4.7, 4.8 договорів стосовно повернення внесених за договорами коштів, у зв`язку з односторонньою відмовою покупця від договору. З цих мотивів суд відмовляє у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат, адже вони нараховані за період до звернення з цим позовом (вимогою).

Стосовно зробленої представником відповідача заяви про застосування позовної давності, суд зазначає, що оскільки у п.4.7, 4.8 не був встановлений строк виконання продавцем зобов`язання із повернення внесених покупцем коштів внаслідок односторонньої відмови останнього від договору, на час звернення до суду цей строк не настав, а саме зобов`язання не було простроченим. Зважаючи на це, перебіг позовної давності також не розпочався.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, що становить 771,53 грн. ((36 382,50/ 42818,48) х 908).

Оскільки позов виник стосовно захисту прав споживача, позивач на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» була звільнена від сплати судового збору та не повинна була його сплачувати звертаючись до суду. В такому випадку вона має право звернутися до суду із заявою про повернення помилково сплаченого судового збору, в порядку, визначеному ст.7 Закону України «Про судовий збір».

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 36 382,50 грн. (тридцять шість тисяч триста вісімдесят дві гривні п`ятдесят копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в дохід держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 771,53 грн. (сімсот сімдесят одна гривня п`ятдесят три копійки).

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Позивачем у справі є ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачем у справі є фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне рішення суду складено та підписано 09 липня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк