Справа № 761/2484/20
Провадження № 2/761/1430/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

30 червня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Вольда М.А.

за участю представника позивача: Луценко Є.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в заочному порядку в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласмак», третя особа: Головне слідче управління Національної поліції України про захист честі, гідності, видалення змісту неправдивої інформації та спростування недостовірної інформації, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласмак» про визнання недостовірною інформації, захист честі та гідності, ділової репутації, зобов`язати видалити та спростувати недостовірну інформацію.

Згідно вимог позовної заяви позивач просив суд визнати недостовірною, неправдивою та такою, що не відповідає дійсності, порушує права позивача, ганьбить, принижує честь і гідність ділову репутацію інформацію поширену відповідачем на інтернет-сайті strana.ua про члена його сім`ї ОСОБА_2 у статті від ІНФОРМАЦІЯ_3 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » із посиланням на ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме: «Организатор покушения на депутата Киевского облсовета ОСОБА_3 может быть сыном кандидата в президенты Чечни ОСОБА_1 », « Имя ОСОБА_2 вчера называли СМИ как человека, который обещал киллеру ОСОБА_6 40 тысяч долларов за убийство ОСОБА_3. ОСОБА_6, как известно, промахнулся и застрелил ребенка бизнесмена. Сейчас он под арестом», «Вчера киевская прокуратура заявила, что организатором убийства является некий уроженец России. ОСОБА_2 под эту характеристику подходит. О его возможной причастности заявил и экс-нардеп ОСОБА_7 », «Источники "Страны" в правоохранительных органах также говорят о версии, что ОСОБА_2 - организатор преступления. Однако уточняют, что это все-таки пока версия, а не на 100% установленный факт» (надалі по тексту - спірна інформація).

Також, у позові просили суд припинити дії, які порушують право, а саме: видалити із Інтернет-сторінки з доменним ім`ям strana.ua. розміщену статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1 » та зобов`язати ТОВ «Ласмак» на сайті https://strana.ua інтернет виданням «Страна.иа» спростувати поширену відносно ОСОБА_2 недостовірну інформацію, шляхом розміщення протягом трьох днів з дня вступу в силу цього рішення наступного тексту інформаційного повідомлення: «ІНФОРМАЦІЯ_3 на нашому сайті розміщені недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_2 , а саме те, що він є причетним до організації замаху на життя депутата Київської обласної ради ОСОБА_3 , яке сталось 01 грудня 2019 року в центрі Києва та те, що він є підозрюваним в участі в складі організованої злочинної групи за ч.1 ст.255 КК України, викраденні людини ч.3 ст.146 КК України і вимаганні ч.4 ст.189 КК України».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем на власному сайті було розповсюджено спірну інформацію про сина позивача, що негативним чином впливає на ділову репутацію позивача як відомої людини в відповідних колах, оскільки він є відомим політичним діячем Чеченської спільноти в України та у світі, успішним підприємцем, а поширення неправдивої інформації щодо його сина є принизливою для нього та формує в суспільстві негативне ставлення до нього та його сім`ї. При цьому, автора спірної інформації не було зазначено. Син позивача ОСОБА_2 не є фігурантом кримінальної справи, до правоохоронних органів не викликався, йому підозра не вручалась і не оголошувалась. Вказана інформації є фактичним твердженням і поширена серед невизначеного кола осіб, оскільки доступ до мережі Інтернет мають мільйони людей. Відтак, поширення непрадивої інформації про сина позивача порушує його немайнові права, зокрема її право на повагу до честі і гідності позивача, а тому підлягає судовому захисту.

Третя особа Головне слідче управління Національної поліції України в судове засідання свого представника не направила, але направило до суду пояснення на позов, де зазначило про розслідування кримінального провадження №0001291 від 01.12.2019 року за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.2 ст.15 - п.п.11,12 ч.2 ст.115 КК України, за якими останньому 28.12.2019 року повідомлено про підозру за обставин вчинення замаху на вчинення умисного вбивства ОСОБА_3 за попередньою змовою групою осіб 01.12.2019 року в АДРЕСА_1 . В січні 2020 року ОСОБА_2 оголошено в міжнародний розшук та судом 09.01.2020 року щодо нього обрано запобіжний захід у вигляді утримання під вартою. 10.03.2020 року вказане кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 було зупинено на підставі п.2 ч.1 ст.280 КПК України.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав.

Згідно вимог ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідач ТОВ «Ласмак», будучи повідомлений належним чином неодноразово в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив. Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за її відсутності та не подано відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На підставі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Ухвалою суду від 27.02.2020 року було відмовлено позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою від 27.02.2020 року у цій цивільну справу було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження із повідомленням сторін.

Ухвалою від 02.09.2020 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, було залучено Головне слідче управління Національної поліції України

В судовому засіданні 30.06.2021 року у цій справі протокольною ухвалою було залучено пояснення третьої особи по справі, прийнято відмову представника позивача від допиту свідка та закрито підготовче засідання у справі із одночасним переходом до судового розгляду по суті вимог.

Суд, заслухавши присутнього представника позивача, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з огляду на таке.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу ст.34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За умовами до частин 1-2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування.

Відповідно до п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що позивачем не надано доказів, а саме письмових роздруківок або інших письмових доказів із змістом саме зазначеної по тексту резолютивної частини позову спірної інформації, що на думку представника позивача є недостовірною, а при переході та копіюванні відповідного посилання в мережі Інтернет за назвою: ІНФОРМАЦІЯ_2 відкривається стаття від ІНФОРМАЦІЯ_3 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка розпочинається зі слів: «Подозреваемым в организации покушения на жизнь депутата Киевского областного совета ОСОБА_3 , которое состоялось 1 декабря 2019 года в центре столицы, оказался 25-летний ОСОБА_2 ».

В той же час іншої спірної інформації по тексту позову зазначене посилання не містить, а наявна у цій статті інформація про ОСОБА_2 вказує на порушення ним правил дорожнього руху та підозри у вчиненні інших кримінальних правопорушень та про ведення ним бізнесу, тощо.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Відтак, позивачем не було доведено поширення усього змісту існування спірної інформації, а отже її розповсюдження на відповідному сайті, як не надано письмових чи електронних доказів їх розповсюдження на веб-сайті, тому суд не приймає до уваги паперові роздруківки, що долучені до позову, оскільки останні спірної інформації по тексту позовних вимог не містять.

У відповідності до вимог п.12 постанови Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного

матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив

технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК (1618-15) в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента

мережі Інтернет.

Між тим, позивачем клопотання про витребування даних про власника відповідного веб-сайту заявлено не було, як і не було ним доведено, що його власником є відповідач ТОВ «Ласмак», оскільки матеріали справи не містять належним чином завірених довідок/відповідей адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

В постанові Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №752/19715/14-ц зазначено, що позивач визначає відповідача у справі самостійно. Суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Розглядаючи позовні вимоги в частині порушення спірною інформацією немайнових прав саме позивача ОСОБА_1 слід зазначити, що як вже було вказано вище, то судом було встановлено поширення інформації про сина позивача ОСОБА_2 (родинні стосунки як між батьком та сином підтверджуються свідоцтвом про народження а.с.117) із посилання в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_2 у статті від ІНФОРМАЦІЯ_3 із відповідним змістом по тексту: «Подозреваемым в организации покушения на жизнь депутата Киевского областного совета ОСОБА_3 , которое состоялось 1 декабря 2019 года в центре столицы, оказался 25-летний ОСОБА_2 ».

Під час обгрунтування позову та в судовому засіданні представником позивача було зазначено, що вказаним змістом оприлюдненої інформації було порушено немайнові права позивача як рідного батька ОСОБА_2 , що було наслідком звернення до суду із цим позовом. Між тим, виявлені висловлювання жодним чином не стосуються безпосередньої позивача, а за умовами ст.16 ЦК України закріплено, право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п.п.5,6 постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до статей 94, 277 ЦК ( 435-15 ) фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення

особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації

вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні

особисті немайнові права.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, судом не встановлено порушення цивільних немайнових прав позивача висловлюванням неведеної вище інформації про його сина, а доказів необхідності представництва його інтересів та неможливості ОСОБА_2 самостійно звернутись до суду із відповідним позовом за захистом свого порушеного права не наведено, що не породжує для ОСОБА_1 необхідність захисту його прав судом. Як не доведено, що позивач є публічною особою та відіграє певну роль у суспільному житті певної діаспори чи країни в цілому, виявлена інформація про його сина вплинула негативним чином на його авторитет, погіршила відносини із друзями, партнерами по бізнесу, тощо.

Більше того, за умовами п.17 постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру.

Як вбачається зі змісту пояснень третьої особи, тоГоловним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється розслідування кримінального провадження №0001291 від 01.12.2019 року за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.2 ст.15-п.п.11,12 ч.2 ст.115 КК України, за якими останньому 28.12.2019 року повідомлено про підозру за обставин вчинення замаху на вчинення умисного вбивства ОСОБА_3 за попередньою змовою групою осіб 01.12.2019 року в АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджують зміст опублікованої щодо останнього інформації в мережі інтернет «Подозреваемым в организации покушения на жизнь депутата Киевского областного совета ОСОБА_3 , которое состоялось 1 декабря 2019 года в центре столицы, оказался 25-летний ОСОБА_2 » та жодним чином її не перекручують, неправдивих відомостей про нього не містить.

Крім того, позови про захист честі і гідності висловленої у підозрі інформації в порядку ЦПК України розглянуті бути не можуть, оскільки за п.16 ч.3 ст.42 та п.10 ч.1 ст.303 КПК України повідомлення про підозру підлягає оскарженню до суду в окремому порядку.

Незалежність засобів масової інформації і журналістів закріплено в нормах спеціального законодавства. Зокрема, ст.5 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» закріплює гарантії свободи діяльності телерадіоорганізацій. Цензура інформаційної діяльності телерадіоорганізації забороняється. Телерадіоорганізація є незалежною у визначенні змісту програм та передач. В свою чергу, прецедентна практика Європейського суду засвідчує, що передбачені у статті 10 права мають особливе значення для преси (до якої принцип автономного тлумачення конвенційних понять відносить будь-які засоби масової інформації), і як неодноразово підкреслювалося, надійний захист її свободи слугує інтересам суспільства. Зокрема, суд прийняв точку зору, що обмін відомостями і ідеями в демократичному суспільстві оптимально реалізується через захист свободи преси. Тим не менш, Суд постійно наголошує, що першість свободи преси в рамках статті 10 Конвенції обґрунтовано не якимись особливими або окремими правами журналістів, а роллю засобів масової інформації в якості «вартового суспільних інтересів». Більше того, у справі ТоргерТоргерсон проти Ісландії (ThorgeirThorgeirsonv. Iceland) Суд зазначив, що це не тільки завдання преси - поширювати подібну інформацію та ідеї - суспільство також має право отримувати їх. Інакше чи здатна була б преса відігравати цю життєво важливу роль «вартового пса демократії».

Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Певні форми узгодження права на захист честі, гідності і ділової репутації зі свободою вираження поглядів передбачені у Законі України «Про інформацію». Ст. 2 зазначеного закону проголошує основні принципи інформаційних відносин, до яких відносяться гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

У контексті цього, слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембургу» заява N 38432/97 від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, .. серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не слід передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для того, що це зробити (п.58 рішення).

Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen & Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України).

Так, відповідно до рішення у справі Хандісайд проти Сполученого Королівства («HandysidevUnitedKingdom») свобода вираження являється однією із найважливіших основ демократичного суспільства, однією з базових умов для його прогресу і розвитку кожної людини. За виключенням тих випадків, які підпадають під дію частини 2 Статті 10, вона застосовна не лише відносно інформації або ідей, які сприймаються позитивно або не розглядаються як образливі або сприймаються нейтрально, але і стосовно тих, які являються образливими, шокуючими або такими, що хвилюють державу або якісь сегмент населення. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких неможливим є демократичне суспільство.

Стаття 10 Конвенції захищає також обговорення або поширення отриманої інформації, навіть за наявності підозри щодо недостовірності цих відомостей. Європейський суд зазначив, що ствердження зворотного позбавило б людей права виражати свої погляди і думки відносно заяв, зроблених у засобах масової інформації і таким чином наклало б необґрунтовані обмеження на свободу вираження, як, наприклад у справі «Салов проти України» (SalovvUkraine).

Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48).

Відтак, позивачем у відповідності до п.п.а,б,в,г п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 не доведено усього юридичного складу правопорушення оспорюваними висловлюваннями по відношенню до позивача, а саме: не надано доказів поширення саме спірної інформації по змісту позову, а встановлена судом інформація стосується виключно сина позивача, який не позбавлений можливості звернутись за захистом свого порушено права самостійно, як не доведено поширення інформації саме відповідачем та належність йому вказаного веб-сайту, а також завдання шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача чи перешкод у повному здійсненні своїх особистих немайнових прав, а відтак такі висловлюванння щодо сина позивача спростуванню в розумінні вимог ст..ст.277, 278 ЦК України не підлягають.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на викладене, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині видалення з Інтернет сторінок вказаної статті та зобов`язання відповідача спростувати встановлену судом інформацію про сина позивача, оскільки підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання інформації неправомірною суд не вбачає.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Керуючись ст. ст. 3-5, 258-259, 264-268, 272-283, 352-355 ЦПК України; ст. ст. 3, 32, 34, 68 Конституції України; ст.277, 297 ЦК України; постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, суд, -

в и р і ш и в :

відмовити в повному обсязі в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласмак», третя особа: Головне слідче управління Національної поліції України про захист честі, гідності, видалення змісту неправдивої інформації та спростування недостовірної інформації.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласмак», адреса м.Київ, вул.М.Коцюбинського, 4б.

третя особа: Головне слідче управління Національної поліції України, адреса знаходження м.Київ, вул.Академіка Богомольця, 10.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

Повний текст виготовлено 08.07.2021 року