Справа № 758/3440/14-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

у складі - головуючий суддя Ковбасюк О.О.,

з участю:

представника заявника ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання Анісімової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь», про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

До Подільського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_2 із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування своєї заяви зазначив, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області перебувало виконавче провадження №38994662 з примусового виконання виконавчого листа Славутського міського суду Київської області від 11 грудня 2019 року у справі № 758/10139/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «БАНК «Київська Русь» заборгованості за кредитним договором у розмірі 7 460 318,41 грн. та судового збору у розмірі 4 939,5 грн., а всього на загальну суму 7 465 257,91 грн., що був виданий на виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 10 червня 2013 року у справі № 1023/1719/12. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03 квітня 2014 року у справі № 758/10139/18 його було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 10 червня 2013 року. Державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Черток О. Ф. виніс постанову від 24 грудня 20214 року про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з відсутністю майна боржника, при цьому, обмеження у праві виїзду за межі України залишилось не скасованим. Разом з тим, однорічний строк пред`явлення виконавчого листа № 1023/1719/12 до виконання закінчився 24 грудня 2015 року, ухвалою Славутицького міського суду Київської області від 19 квітня 2018 року у справі № 1023/1719/12 стягувачу відмовлено у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Вважає, що продовження обмеження його у праві виїзду за кордон за відсутності виконавчого провадження та при втраті стягувачем можливості його повторного відкриття у майбутньому порушує його право на свободу пересування, гарантоване Конституцією України та Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з цим просить суд скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, оскільки відпали підстави для такого обмеження.

Ухвалою судді від 06 травня 2021 року вказану заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

В судове засідання з`явився представник заявника, який заяву підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

Заінтересована особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання буда повідомлена належним чином.

Представник заінтересованої особи - відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Крім того, відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надіслав до суду відзив на заяву, зазначивши, що виконавче провадження №38994662 було завершене 06 грудня 2016 року за п. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними. Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено припинення обмеження у праві виїзду за межі України при наявності непогашеного боржником боргу, а тому просив відмовити заявнику у задоволенні його заяви.

За таких обставин суд ухвалив проводити розгляд справи без участі заінтересованих осіб на підставі наявних у справі матеріалів.

Заслухавши представника заявника, дослідивши матеріали заяви, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі обставини.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 27 березня 2013 року у справі № 1023/1719/12 в задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено та задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про захист прав споживача шляхом визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

10 червня 2013 року Апеляційним судом Київської області було ухвалене рішення у справі № 1023/1719/12, яким апеляційна скарга ПАТ "Банк "Київська Русь" задоволена, рішення Славутицького міського суду Київської області від 27 березня 2013 року скасовано, позов ПАТ "Банк "Київська Русь" задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Банк "Київська Русь" заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 460 318,41 грн. та судовий збір 4 939,50 грн., у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

26 червня 2013 року Славутицьким міським судом Київської області було видано виконавчий лист № 1023/1719/12 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «БАНК «Київська Русь» заборгованості за кредитним договором у розмірі 7 460 318,41 грн. та судового збору - 4 939,5 грн., а всього на загальну суму 7 465 257,91 грн.

23 липня 2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Башкірцевою Т. О. було відкрито виконавче провадження № 38994662 з примусового виконання виконавчого листа Славутицького міського суду Київської області у справі № 1023/1719/12.

03 квітня 2014 року ухвалою Подільського районного суду м. Києва було задоволено подання державного виконавця Черток О.Ф. та тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 10 червня 2013 року.

24 грудня 2014 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Черток О.Ф. виніс постанову у ВП № 38994662 про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке можна звернути стягнення.

Ухвалою Славутицького міського суду Київської області від 19 квітня 2018 року у справі № 1023/1719/12, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 червня 2018 року, відмовлено у задоволенні заяви Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь" про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа по справі № 1023/1719/12 до виконання.

Із встановлених судом обставин вбачається, що фактично виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі № 1023/1719/12 завершено і стягувач втратив право повторного звернення вказаного виконавчого листа до примусового виконання у зв`язку з пропуском строку та відмовою суду у його поновленні.

Пунктом 2 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02 червня 2016 року передбачено, що виконавчий документ повертається стягувану органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Отже, пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання унеможливлює відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

З аналізу вищевказаної норми слідує, що застосування такого заходу як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України напряму залежить від його об`єктивної можливості забезпечити примусове виконання рішення суду. Даний захід не може бути застосований, а застосований захід підлягає скасуванню, якщо перестали існувати правові підстави для примусового виконання рішення суду, зокрема, сплив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочину, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Вищенаведені принципи знайшли відображення і в українському законодавстві. Так, ст. 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Пунктом 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria)» (рішення від 26.11.2009, заява № 34383/03) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати одразу трьом критеріям, по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). Обмеження свободи пересування є виправданим, якщо воно переслідує легітимну (законну) мету, зокрема захист прав інших осіб - кредиторів (пункт 47 Рішення). При цьому вжиття обмежувальних заходів з метою стягнення неоплачених боргів може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості (пункт 49 Рішення). Проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження. У будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, щоб порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин (пункт 50 Рішення).

За встановлених судом обставин подальше існування тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України не ґрунтується на законі, не переслідує легітимну (законну) мету та порушує справедливий баланс між правом ОСОБА_2 на свободу пересування та публічним інтересом, тобто є явно непропорційним меті його застосування.

Так, стаття 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачає, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він, зокрема, ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань.

Застосування такого заходу як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України ставиться законодавчим органом у пряму залежність від наявності (можливості) примусового виконання рішення суду.

Із встановлених судом обставин слідує, що виконавче провадження № 38994662 завершене, доказів існування стосовно ОСОБА_2 відкритих або зупинених виконавчих проваджень суду не надано.

Таким чином, стягувач втратив право на примусове виконання рішення суду у справі № 1023/1719/12, його права вже не можуть бути захищені в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Отже, на даний час тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України вже не є виправданим.

Крім того, існування такого обмеження призводить до порушення справедливого балансу між правом ОСОБА_2 на свободу пересування та публічним інтересом, тобто є явно непропорційним меті його застосування. Дане обмеження безперервно триває вже більше 6 років, тоді як правова підстава для його існування закінчилась ще 24 грудня 2015 року у зв`язку із спливом строку пред`явлення виконавчого листа № 1023/1719/12 до виконання.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заявником надано суду достатні докази припинення існування обставин, що були підставою для застосування до нього обмеження у праві виїзду за кордон. Натомість, заінтересованими особами не надано доказів умисного ухилення боржника від виконання судового рішення, так само як і не надано доказів існування чинного виконавчого провадження з примусового виконання рішення, на виконання якого було застосоване обмеження. З урахуванням встановлених обставин, суд не вбачає підстав для продовження існування обмеження заявника у праві виїзду за кордон.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України.

За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 13, 81, 259, 260, 353, 441 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України задовольнити.

Тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України відносно ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , встановлене на підставі ухвали Подільського районного суду міста Києва від 03 квітня 2014 року у справі №758/3440/14-ц, скасувати.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 05 липня 2021 року.

СуддяО. О. Ковбасюк