Справа №485/1687/20
Провадження № 22-ц/812/513/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 березня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк»

на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 грудня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Яворським С.Й., повний текст складеного того ж дня, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 07 грудня 2007 року.

Зазначали, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з невиконанням умов договору, станом на 12 жовтня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 18890,42 грн., з яких: 12202, 68 - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3393, 48 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 3294, 96 грн. - нарахована пеня.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 07 грудня 2007 року у розмірі 18890,42 грн. та 2102 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зазначив, що підписана відповідачем заява про надання банківських послуг в Приватбанку від 07 грудня 2007 року являє собою кредитний договір. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, оскільки відповідачем такі не підписувались.

Так як, позивачем в тіло кредиту враховувались відсотки не передбачені договором, а відповідачем кредит погашений повністю, підтвердженням чого є розрахунок заборгованості та виписка по рахунку, тому у відповідача станом на 12 жовтня 2020 року відсутня заборгованість перед позивачем, відтак у задоволенні позову слід відмовити повністю.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог банку у повному обсязі.

Так, зокрема зазначав, що укладання кредитного договору між сторонами в даному випадку здійснено за принципом підписання анкети-заяви разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, що складає між Банком та ОСОБА_1 договір приєднання. Підписавши угоду позичальник приєднався до запропонованих банком Умов та Правил надання банківських послуг, що разом становлять самостійний кредитний договір.

На підтвердження своїх вимог Банком надано до суду копію анкети-заяви особисто підписану відповідачем, у якій крім іншого, зазначено і базову відсоткову ставку за користування кредитом.

Тобто, між сторонами при укладанні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.

Таким чином, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 07 грудня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про надання банківських послуг в Приватбанку.

За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 250 грн. з базовою процентною ставкою за кредитом 22,8 % на рік з розрахунку 360 днів в році. Розмір комісії за кредитне обслуговування -1% від суми заборгованості, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Порядок погашення заборгованості - щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може відбуватися як перерахуванням коштів на карту клієнта, так я списання Банком коштів з дебетної картки№ НОМЕР_1 ( а.с.24)

Отже, сторонами договору було узгоджено умови кредитування, що у розумінні ст.628 ЦК України є обов`язковим до виконання ОСОБА_1 , тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заява б/н від 07 грудня 2007 року являє собою кредитний договір.

Зазначений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у справі №70/6058/17 від 04 грудня 2019 року та №382/327/19 від 12 лютого 2020 року.

У заяві також зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , з 09 листопада 2007 року кредитний ліміт поступово збільшувався до 8000 грн. Вказаними коштами відповідач користувався та частково вносив кошти на погашення кредиту.

Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по рахунку (а.с.13-21).

До позовної заяви, крім анкети-заяви, підписаної позичальником (а.с.24), представник банку додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані позичальником (а.с. 25-30).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 12 жовтня 2020 року становить 18890,42 грн., з яких: 12202, 68 - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3393, 48 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 3294, 96 грн. - нарахована пеня.

Відповідно до Довідки, наданої позивачем, за вказаним кредитним договором, ОСОБА_1 надавалися кредитні картки:

09 листопада 2007 року № НОМЕР_2 з терміном дії до жовтня 2015 року;

16 січня 2013 року № НОМЕР_3 з терміном дії до березня 2016 року;

05 січня 2016 року № НОМЕР_4 з терміном дії до вересня 2018 року;

4 лютого 2017 року № НОМЕР_5 з терміном дії до вересня 2018 року (а.с.22).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що підписана відповідачем заява про надання банківських послуг в Приватбанку від 07 грудня 2007 року являє собою кредитний договір. Проте Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, оскільки відповідачем такі не підписувались.

Крім того, зазначав, що станом на 01 червня 2015 року заборгованість по тілу кредиту становила 8115 грн.23 коп. За період з 01 червня 2015 року відповідачем сплачено 20721,59 грн. на погашення заборгованості.

В той же час ОСОБА_1 у період часу з 01 листопада 2016 року по 12 жовтня 2020 року кредитними коштами не користувався, підтвердженням чого є розрахунок заборгованості та виписка по рахунку.

Так як, позивачем у тіло кредиту враховувались відсотки не передбачені договором, а відповідачем кредит погашений повністю, підтвердженням чого є розрахунок заборгованості та виписка по рахунку, тому у відповідача станом на 12 жовтня 2020 року відсутня заборгованість перед позивачем.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується з огляду та наступне.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).

При цьому, за вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З моменту отримання карти відповідач користувався кредитними коштами та здійснював погашення заборгованості.

При зверненні до суду з даним позовом банк, зокрема, ставив питання про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 12202 грн.68 коп.

Із розрахунку суми заборгованості за кредитним договором вбачається, що розмір процентів за користування кредитом на момент укладення договору складав 22,8%. Отже, саме з обумовлених сторонами розміру процентної ставки повинен був виходити банк при визначенні розміру складових заборгованості позичальника.

Проте, процентна ставка Банком неодноразово збільшувалася, починаючи з 01 січня 2013 року до 30%, з 01 вересня 2014 року до 34,8 %, з 01 квітня 2015 року 43,20% (а.с.4-8). Даних про те, що ці умови змінювалися сторонами, зокрема, й збільшення узгодженої процентної ставки, протягом користування позичальником кредитними коштами, матеріали справи не містять (а.с.4-8).

Між тим, як видно із розрахунку заборгованості станом на 31жовтня 2019 року позивачем до тіла кредиту враховано відсотки на загальну суму 21655 грн.51 коп. (5- та колонка( поточне тіло кредиту) та 4-та колонка (відсотки погашені за рахунок кредиту) із розрахунку за період з 01 липня 2015 року по 31 жовтня 2019 року). Такі дії банку не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами. Отже, банк безпідставно збільшив тіло кредиту за рахунок відсотків.

Також із з розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за тілом кредиту на 01 червня 2015 року становила 8115 грн.23 коп., за період з 01 червня 2015 року відповідачем на погашення заборгованості сплачено 20721 грн.59 коп., з 01 листопада 2016 року по 12 жовтня 2020 року він взагалі не користувався кредитними коштами, операції які проводились по рахунку були здійснення в автоматичному режимі.

Зважаючи на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи різницю між сумою погашених за рахунок тіла кредиту відсотків і розміром нарахованої заборгованості за простроченим тілом кредиту, заборгованість відповідача за простроченим тілом кредиту відсутня. Відтак позивач не довів наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту.

А тому, доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом свого розрахунку, з огляду на викладене, не заслуговують на увагу.

Аргументи скарги щодо наявності заборгованості за договором оскільки відповідач користувався коштами та частково її погашав, колегія суддів відхиляє, тому що станом на 01 листопада 2016 року за поточною заборгованістю була переплата відповідачем на суму 146, 86 грн. Після 01 листопада 2016 року по 12 жовтня 2020 року відповідачем було сплачено 13261 грн.56 коп., що є більше ніж 12202 грн.68 коп., які просить стягнути позивач.

Щодо вимог банк про стягнення заборгованості по процентам на підставі ст.625 ЦК України колегія суддів зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4лютого 2020 року у справі №912/1120/16вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, урегульовані частиною другою статті 625 цього Кодексу, згідно яких на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Такі проценти підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

З огляду на вищезазначений висновок Верховного Суду, позивач лише після закінчення строку кредитування набуде право на стягнення процентів у порядку частини другої 625 ЦК України - за час неправомірного користування кредитними коштами.

За матеріалами справи кредитна картка № НОМЕР_5 була відкрита відповідачем 14 лютого 2017 року на термін до вересня 2018 року (а.с. 22). Оскільки на час звернення позивача в суд з даним позовом термін дії вказаної картки закінчився, із наданого до суду розрахунку та виписки по особовому рахунку вбачається відсутність заборгованості за кредитом, то відсутні підстави вважати, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на таке, відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 3393 грн.48 коп.

З матеріалів справи встановлено, що у заяві-анкеті, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, чи інших видів відповідальності.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини кредитного договору. У цих Витягах визначені в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог законодавства про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

За таких обставин, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах цієї справи та не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а відтак відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення пені у розмірі 3294 грн.26 коп.

Отже, судом першої інстанції повно та всебічно з`ясувано дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам і ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального права та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ч. 1 ст.375ЦПК України оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишивши без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» залишити без задоволення, заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області 24 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 03 березня 2021 року.