РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2021 року

м. Рівне

Справа № 557/1304/20

Провадження № 22-ц/4815/322/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2020 року (ухвалене у складі судді Оленич Ю.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Гощанського районного суду з позовом ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між нею, громадянкою України та громадянином Франції ОСОБА_2 , 29 серпня 2016 року був укладений шлюб, зареєстрований у мерії муніципалітету Куаффі-ле-Ба, Верхня Марна, Франція.

За час спільного проживання до реєстрації шлюбу у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківство щодо якої відповідач пізніше визнав. З початку 2017 року сімейні відносини між подружжям значно погіршилися, внаслідок відсутності взаєморозуміння. Зазначає, що відповідач у присутності малолітньої дочки грубо поводився з нею, шукав різні приводи для сварок та з`ясування відносин, ображав її грубими та непристойними словами, тому з метою уникнення один одного, запобігання конфліктам, сімейним сваркам, посягання на її життя та здоров`я, з травня 2018 року подружжя проживає окремо, а з січня 2019 року вона з донькою мешкає у с. Синів, Гощанського району.

Позивач, вказуючи на те, що фактично сімейне життя припинилося, вважає, що подальше спільне проживання з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим, суперечить її інтересам та інтересам малолітньої доньки.

Посилаючись на зазначені обставини просила шлюб розірвати.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2020 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між громадянином Французької Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 29 серпня 2016 року у мерії муніципалітету Куаффі-ле-Ба, Верхня Марна, Франція.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що аргументи позивача, наведені нею у позові на підтвердження підстав для його задоволення, зокрема щодо фактичного припинення подружніх відносин через відсутність взаєморозуміння, знайшли своє підтвердження в ході дослідження зібраних по справі доказів. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу у відповідності до ст. 24 СК України не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач, скористалася своїм правом на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та наполягає на такому, відмова у задоволенні позову за таких обставин, на переконання суду, буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду прийняте із грубим порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права. Зокрема, під час надсилання копії позовної заяви відповідачу не було надано належним чином засвідченої копії легалізації іноземного офіційного документу свідоцтва про реєстрацію шлюбу із проставленим апостилем та його нотаріально завірений переклад на українську мову. В оскаржуваному рішенні судом зазначено, що у день його проголошення, а саме 23 листопада 2020 року представник позивача у судовому засіданні заявив клопотання про долучення оригіналу документа про реєстрацію шлюбу з проставленим апостилем. Апелянт вважає, що таким чином було порушено принцип рівності сторін, оскільки у нього не було можливості надати належну оцінку даному доказу.

Крім цього, вважає, що судом було допущено порушення правил територіальної підсудності, оскільки змінюючи місце реєстрації та фактичного проживання на АДРЕСА_1 , позивачка не вказала, що за попередньою адресою зареєстрована її малолітня дитина. У зв`язку з цим було порушено пункт 24 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру". Обидві дії були було скасовано на підставі письмового рішення органу реєстрації, про що письмово повідомлено попередній орган реєстрації. Позивачка навмисно не з`являється до органу, який здійснив помилкову реєстрацію для того, щоб анулювати відмітку у паспорті. Враховуючи те, що на день розгляду справи судом першої інстанції, реєстраційні дії щодо зміни місця проживання були скасовані, то місцем реєстрації проживання позивачки та малолітньої дитини є АДРЕСА_2 . Враховуючи вищезазначене, на думку апелянта, справу розглянуто із порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), що є підставою для скасування рішення.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, а справу направити за правилами територіальної підсудності до Хустського районного суду Закарпатської області.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , яка є громадянкою України та ОСОБА_2 , який є громадянином Французької Республіки, перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 2016 року, який зареєстровано у мерії муніципалітету Куаффі-ле-Ба, Верхня Марна, Франція.

За час спільного проживання, до реєстрації шлюбу, у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачем.

Зазначені обставини стверджується даними свідоцтва про шлюб №4, виданого у мерії муніципалітету Куаффі-ле-Ба, Верхня Марна, Франція (оригінал міститься у справі а.с. 29), із апостилем відповідно до Гаазької Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05 жовтня 1961 року та нотаріальним перекладом на українську мову (а.с. 9-11), свідоцтва про народження з апостилем та нотаріальним перекладом на українську мову (а.с. 12-14).

Між сторонами у справі, однією з яких є іноземець, виникли спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу.

Розглядаючи правовідносини про припинення шлюбу з іноземним елементом, суд має перевірити наявність між Україною та державою, громадянами якої є сторони у справі, двостороннього договору про правову допомогу у сімейних та цивільних справах. Якщо такий договір існує - застосовуються його положення (які матимуть пріоритет над внутрішнім законодавством України).

Між державою Україна та Французькою Республікою двосторонній договір про правову допомогу у сімейних та цивільних справах не укладався.

За відсутності такого договору під час вирішення питання про розлучення з іноземним громадянином слід керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право».

Положеннями статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Судом установлено, що сторони мали останнє спільне постійне місце проживання в Україні та кожен з них все ще має постійне місце проживання в Україні, а тому правові наслідки шлюбу, а відповідно і припинення шлюбу, визначаються правом України.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 24 СК України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

За результатами розгляду справи, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, прийшов до правильного висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї сторін є неможливим, а збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача та на переконання суду, буде примушенням до шлюбу і шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

При цьому судом враховуються аргументи позивача, наведені нею у позові, зокрема, щодо фактичного припинення подружніх відносин та окремого проживання з травня 2018 року, що знайшло своє підтвердження у ході дослідження зібраних по справі доказів та не оспорюється відповідачем.

Також, судом враховано, що позивач вже вдруге звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. Так, рішенням Хустського районного суду від 13 листопада 2018 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду, шлюб між сторонами було розірвано.

Однак, постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року (справа №309/1748/18) рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2018 року було скасоване, а справу направлено на новий розгляд, оскільки позивачем було надано документ про реєстрацію шлюбу, який не містить апостилю. Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 13 квітня 2020 року позовну заяву про розірвання шлюбу визнано неподаною та повернуто позивачу, оскільки нею не було надано документ про реєстрацію шлюбу, який містить апостиль.

Згідно статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 року «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» (далі Конвенція), набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року.

Відповідно до статей 2, 3 зазначеної Конвенції, кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ та у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції (стаття 4 Конвенції).

Згідно з положеннями вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці цієї Конвенції.

Так, з поданого позивачем в якості доказу документа про реєстрацію шлюбу вбачається проставлення на ньому апостиля та наявний його нотаріальний переклад з французької мови на українську мову, засвідчений 28 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кеберник Є.В..

Таким чином, шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 29 серпня 2016 року у мерії муніципалітету Куаффі-ле-Ба, Верхня Марна, Франція, є дійсним на території України і не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Здійснення судом заходів до примирення подружжя, у тому числі надання сторонам передбаченого положеннями ЦПК строку на примирення, є правом суду, а не обов`язком та застосовується судом виходячи з наявності у подружжя дітей, їх взаємин та інших обставини їхнього життя.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, категоричне заперечення останньої щодо надання строку на примирення подружжю та недоцільність його надання з огляду на те, що сторони по справі проживають за різними адресами, не спілкуються між собою протягом тривалого часу та вже вдруге вирішують спір щодо припинення шлюбу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

При цьому суд зважає на те, що відповідачем, за час розгляду справи не наведено обставин, якими він обґрунтовує можливе примирення подружжя та вжиття ним відповідних дій для такого примирення.

Покликання апелянта на порушення правил територіальної підсудності не заслуговують на увагу, оскільки в силу положень ч. 2 ст. 28 ЦПК України, дана справа підлягає розгляду за зареєстрованим місцем проживання або перебування позивача. ОСОБА_1 разом з дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Також необґрунтованим є твердження відповідача про порушення балансу рівності прав сторін, оскільки він був позбавлений можливості надати належну оцінку оригіналу документа про реєстрацію шлюбу з проставленим апостилем.

Належним чином засвідчена копія документа про реєстрацію шлюбу із нотаріальним перекладом на українську мову, яка відповідає оригіналу, була надіслана відповідачеві разом з ухвалою про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у даній справі.

Враховуючи вищенаведене, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий суддя Шимків С.С.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.