Постанова

Іменем України

07 липня 2021 року

м. Київ

справа № 757/4065/20-ц

провадження № 61-16553св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство соціальної політики України, Державна казначейська служба України,

третя особа - Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року в складі судді Григоренко І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року в складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Іванової І. В., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства соціальної політики України, Держаної казначейської служби України, третя особа - Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, про відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої пенсії.

В обґрунтування позову вказав, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року в адміністративній справі № 200/12536/18-а визнано протиправною бездіяльність Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати йому пенсії, зобов`язано відповідача поновити нарахування та виплату йому пенсії з 01 серпня 2018 року. Проте, рішення суду не виконано, заборгованість з пенсії не виплачено.

За таких обставин позивач просив суд стягнути з відповідачів на свою користь майнову шкоду у вигляді недоотриманої пенсії в розмірі 53 499,26 грн.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року, у відкритті провадження у цій справі відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що стороною цього спору є суб`єкт владних повноважень, а спір стосується виконання ним публічно-владних функцій (виконання рішення суду щодо виплати пенсії), а тому в силу статті 4 КАС України цей спір є публічно-правовим та має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, отже, наявні правові підстави, передбачені пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України, для відмови у відкритті провадження у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року, в якій заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами попередніх інстанцій частини п`ятої статті 21 КАС України, частини четвертої, п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частини першої статті 1166 та статті 1173 ЦК України, оскільки у цій справі заявлено вимоги про відшкодування шкоди у зв`язку з протиправною бездіяльністю органів Пенсійного фонду України за відсутності вимоги вирішити публічно-правовий спір. Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд позбавив позивача права на доступ до правосуддя.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 09 листопада 2021 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2021 року справу призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають з таких підстав.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відтак, вирішуючи питання про юрисдикцію суду, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказав, що у зв`язку із відмовою органів Пенсійного фонду України виплатити пенсію позивачу за період з 01 серпня 2018 року до 31 січня 209 року в сумі 53 499,26 грн йому завдана шкода у розмірі недоотриманої пенсії в розмірі 53 499,26 грн і така шкода повинна бути відшкодована державою.

При цьому зі змісту позовної заяви видно, що ОСОБА_1 подав позовну заяву про відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої пенсії відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 2).

ОСОБА_1 заявив вимоги, які є по суті вимогами про стягнення ненарахованої й недоплаченої суми пенсії. Відповідачем за цими вимогами є Міністерство соціальної політики України - центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері соціальної політики.

Спір стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства (стаття 19 Кодексу адміністративного судочинства України).

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17 (провадження № 14-599цс18) та від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19), а також постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 757/61718/17-ц (провадження № 61-15930св19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи зміст положень вищезазначених норм процесуального права, спірні правовідносини мають ознаки публічно-правових за предметом та суб`єктним складом, а отже, підлягають розгляду за правилами КАС України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За таких обставин оскаржувані судові рішення, якими позивачу відмовлено у відкритті провадження у справі відповідають нормам процесуального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи, що відповідно до вищенаведеної статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

При цьому колегія суддів вважає, що позивач не позбавлений права на доступ до правосуддя, оскільки має процесуальну можливість захистити свої права в порядку адміністративного судочинства. Разом із тим колегія суддів враховує, що згідно із даними Єдиного державного реєстру судових рішень ОСОБА_1. звертався до адміністративного суду із аналогічним позовом, який йому було повернуто ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року в зв`язку із неусуненням позивачем недоліків позовної заяви. Таке повернення позову не перешкоджає повторному зверненню до адміністративного суду із позовом.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович