Провадження № 2/317/116/2021
Справа № 317/2811/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Мінгазова Р.В.

за участю: секретаря Герман Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, -

ВСАТНОВИВ:

У вересні 2020 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в якому зазначили наступне.

Відповідачу на праві приватної власності належить нежитлове приміщення загальною площею 55,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене приміщення знаходиться у житловому будинку та має єдину систему централізованого опалення.

Позивач підготував для відповідача належним чином оформлений проект договору та надіслав його на адресу відповідача 11.07.2018 та 13.03.2019, проте договір між сторонами так і залишається неукладеним.

Не дивлячись на відсутність укладеного між сторонами договору, з метою недопущення порушення прав інших мешканців житлового будинку в частині отримання належних послуг з централізованого опалення, позивачем було відпущено теплову енергію відповідачу з листопада 2018 року по квітень 2020 року на загальну суму 15718,28 грн.

Однак, відповідач протягом спірного періоду не виконав свої обов`язки по сплаті спожитої теплової енергії, не здійснив жодної оплати за спожиту теплову енергію, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 15718,28 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 186,07 грн., 3% річних за весь період порушення зобов`язання у розмірі 291,06 грн., а також судовий збір у розмір 2102,00 грн.

Ухвалою суду від 12.10.2020 відкрито провадження у справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням та викликом сторін, а також сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.

10.11.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить позовну заяву залишити без задоволення.

У поданому відзиві, відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі, вважає їх необґрунтованими, та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Вказує, що на його думку взаємовідносини які склались між сторонами регулюються нормами ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначений порядок укладення, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг.

Із позовної заяви вбачається, що до набрання чинності вказаним Законом договір між сторонами був відступній, а новий договір, відповідно до Порядку та вимог ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» між сторонами не укладався, та проект договору відповідачу не надсилався.

Крім того зазначив, що листом від 04.12.2019 вих. № М-2475/п відповідач повідомив позивача, про те, що у нежитловому приміщенні належному відповідачу, відсутні опалювальні прилади (радіатори), що фактично унеможливлює споживання послуг з постачання теплової енергії.

Крім того, відповідач вказав про те, що до матеріалів позову додані копії рішень ЗМР про початок і закінчення опалювальних сезонів за спірний період, разом з цим факт надання послуг не можу підтверджуватись одним тільки фактом прийняття рішення про початок опалювального сезону. Запуск кожної котельні відбувається поступово, а відтак не можна стверджувати, що надання послуг з опалення та їх отримання споживачем почалось у день визначений у рішенні.

20.11.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якого позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. Як зазначив представник позивача, відсутність укладеного між сторонами договору купівлі-продажу теплової енергії, обов`язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення з відповідача вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

Крім того, внутрішньобудинкова система опалення проектується таким чином, щоб забезпечити нормативну температуру повітря у всіх приміщеннях будинку. Відсутність радіаторів не означає відсутність споживання послуг з централізованого опалення, оскільки наявність стояків в приміщенні свідчить про надходження тепла в приміщення. Законодавство, яке регулює відносини пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії, пов`язує обов`язок споживача сплатити вартість теплової енергії за фактом її споживання. Отже, при підрахунку теплоспоживання необхідно враховувати, в тому числі, тепловіддачу в приміщенні від поверхонь прокладених трубопроводів (стояків, підводок до приладів тощо), що знаходяться у приміщенні з приладами обліку або без них. Таким чином, за відсутності опалених приладів, але за наявності стояків, підводок до приладів, споживач повинен сплачувати за фактичне тепло, яке виділяється від зазначених трубопроводів.

22.02.2021 на адресу суду від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі, які фактично є запереченнями на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначила, що позивачем не підтверджено факт надання послуг актами пуску тепла на будинок після початку кожного відповідного опалювального періоду. Також до матеріалів позову не було додано інформацію про методику нарахування плати за надану послуг опалення, а із наданих позивачем письмових пояснень вбачаються розбіжності оскільки у позовній заяві позивач посилається на Правила користування тепловою енергією затверджені постановою КМУ від 03.10.2007 року № 1198, пунктом 23 яких встановлено, що розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді. Також проект договору який ніби-то був направлений позивачем відповідачу має у якості додатку розрахунок теплового навантаження, без підпису та зазначення організації-виконавця такого розрахунку.

Поряд із тим, у своєму листі М-2475/п (на вхідний від 24.12.2019 року) Концерн «МТМ» посилається на ЗУ «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», який передбачає проведення нарахувань відповідно опалювальної площі.

Крім того 25.01.2019, тобто протягом спірного періоду, відбулось набрання чинності Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315, відповідно до якої на час відсутності вузла комерційного обліку у зв`язку з проведенням повірки засобів вимірювальної техніки, які є складовою частиною такого вузла обліку, ремонту ведення комерційного обліку здійснюється розрахунково з урахуванням середнього обсягу споживання теплової енергії - протягом попереднього опалювального періоду, а у разі відсутності такої інформації - за фактичний час споживання протягом поточного опалювального періоду, але не менше 30 днів.

Крім того у якості доказів фактичного обсягу наданої послуг Концерном «МТМ» надано лише акти та рахунки. Позивач зазначає, що доказом поставки тепла у зазначеній ним кількості є акти приймання-передачі наданий послуг, однак чинним законодавством ЗУ «Про житлово-комунальні послуг» не передбачений такий порядок підтвердження надання послуг.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, але надав заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач та її представник також в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку, представник відповідача 22.02.2021 надала заяву про розгляд справи без їхньої участі, просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд доходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу від 03.05.2018 ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлове приміщення АДРЕСА_1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55,7 кв.м.

Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 10.05.2018 встановлено, що ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 , про що складено актовий запис № 11.

Листом №278/09 від 13.03.2019 Концерну «МТМ» повідомила ОСОБА_1 про необхідність укладення договору купівлі-продажу теплової енергії та направила на адресу відповідача договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №204167 від 01.03.2019.

Листом, який було отримано філією Концерну «МТМ» Дніпровського району 04.12.2019 вх. № М-2475/п, ОСОБА_1 повідомила Концерну «МТМ» про те, що вона не користується послугами концерну, оскільки у належному їй приміщенні відсутні прилади опалення, а лише проходить транзитна труба.

Договір купівлі-продажу теплової енергії і договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води між сторонами не укладалися.

Відповідно до розрахунку теплового навантаження на опалення об`єкту, який належить відповідачу, розрахунок теплоспоживання зроблено на підставі технічного паспорту приміщення, тепловий потік на опалення складає 3758 ккал/год.

Факт неукладення договору купівлі-продажу теплової енергії між ОСОБА_1 та Концерном «МТМ» сам по собі не свідчить про те, що Концерн «МТМ» не надавав послуги з постачання теплової енергії у нежитлове приміщення АДРЕСА_1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності відповідачу

Сума заборгованості відповідача визначена позивачем за період з листопада 2018 року по квітень 2020 року на загальну суму 15 718 грн. 28 коп. У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання позивач нарахував до стягнення з відповідача інфляційні втрати в сумі 186,07 грн. за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року та три проценти річних в сумі 291,06 грн. за період з 20.12.2018 по 11.03.2020.

Відповідач не заперечує проти того, що позивачем здійснювалось постачання теплової енергії до житлового будинку за вищевказаною адресою у спірний період, однак зазначає про те, що у належному йому приміщенні відсутні будь-які теплоспоживчі прилади, які підключені до загальної системи опалення будинку, частина якої проходить по спірному приміщенню, що, на його думку, є підтвердженням відсутності такого підключення, а відтак і отримання теплової енергії.

Правові відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною або юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, регулюються, зокрема Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005, Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007, та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у цій сфері.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;

постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору;

споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору;

теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії;

місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Згідно зі ст. 4 названого Закону проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.

Частинами 4, 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Статтею 25 цього ж Закону встановлено обов`язок споживача по своєчасному укладенню договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Відповідно до п. 4 Правил користування тепловою енергією, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією.

З аналізу положень зазначених вище Правил, зокрема, пункту 44, вбачається, що термін споживач застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі №904/7377/17.

Теплопостачання - це особливий вид комунальної послуги. Система теплопостачання для здійснення покладених на неї завдань виконується з окремих технологічно пов`язаних частин, що складають систему централізованого постачання, включає сукупність взаємопов`язаних джерел теплової енергії (технічних елементів і пристроїв), призначених для передачі у приміщення необхідної кількості тепла та підтримання в них заданої температури повітряного середовища. Теплова енергія передається в опалювальні приміщення за рахунок теплопровідності, випромінювання в конвекції, і поширюється не тільки від радіаторів, але й від інших елементів системи опалення (трубопроводи, стояки, підводки тощо).

Внутрішньобудинкова система опалення проектується таким чином, щоб забезпечити нормативну температуру повітря у всіх приміщеннях будинку. Згідно з пунктом 6.3.4. ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування», опалення слід проектувати з урахуванням теплового балансу між тепловтратами та теплонадходженнями, у тому числі теплоти, що регулярно надходить у приміщення від трубопроводів. Теплова енергія подається в житловий будинок через приєднану мережу і розподіляється по всьому будинку по внутрішньобудинковій системі теплопостачання, що складається із стояків, нагрівальних елементів, а також іншого обладнання розташованого на цих мережах. При цьому, відсутність радіаторів не означає відсутність споживання послуг з централізованого опалення, оскільки наявність стояків в приміщенні свідчить про надходження тепла в приміщення.

Законодавство, яке регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії, пов`язує обов`язок споживача сплатити вартість теплової енергії з фактом її споживання.

Отже, при підрахунку теплоспоживання необхідно враховувати, в тому числі, тепловиділення в приміщенні від поверхонь прокладених трубопроводів (стояків, підводок до приладів тощо), що знаходяться у приміщенні з приладами обліку або без них. Таким чином, якщо навіть у приміщенні відсутні опалювальні прилади, але є стояки, підводки до приладів, споживач повинен сплачувати за фактичне тепло, яке виділяється від зазначених трубопроводів.

В той же час, для стягнення заборгованості за поставлену позивачем та фактично спожиту відповідачем теплову енергію, доказуванню підлягає факт поставки/споживання такої теплової енергії, обсяг спожитої теплової енергії та її вартість.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 23 Правил користування тепловою енергією, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Як зазначалося вище, у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу теплової енергії відповідачем не укладено, позивач виконав нарахування плати за спожиту теплову енергію на підставі розрахунку теплового навантаження на опалення за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року та з листопада 2019 року по квітень 2020 року на загальну суму 15718,28 грн.

Згідно зі ст. ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У даній справі суд доходить до висновку про те, що позивачем надавалися відповідачу послуги з теплопостачання, проте, не доведено належними та допустимими докази споживання відповідачем теплової енергії на суму 27 391,16 грн. виходячи з наступного.

Так, до позовної заяви надано розрахунок основного боргу по особовому рахунку № НОМЕР_2 від 03.05.2018, який на переконання суду не є належним розрахунком, оскільки не містить в собі вихідних даних, механізму нарахування, та іншої інформації необхідної для його перевірки. (а.с. 32-33)

Натомість у наданому розрахунку позивач послався на документи, які підтверджують нарахування - акти приймання-передачі теплової енергії, в яких зафіксована кількість відпущеної теплової енергії за конкретний місяць та вказано тариф на оплату теплової енергії (а.с. 48-59).

Разом з цим слід зазначити, що позивач не провів технічний огляду приміщення з метою встановлення фактичної поверхні нагріву опалювальних приладів, та взагалі не виявив їх наявність, оскільки відповідач у листі до Концерну «МТМ» від 04.12.2019 прямо зазначила, про відсутність у неї приладів споживання теплової енергії, а враховуючи ту обставину, що спірне приміщення, яке належить відповідачу є нежитловим, суд вважає, що вказана обставина є суттєвою для визначення обсягу спожитого відповідачем тепла.

В своєму позві Концерн «МТМ» при обрахуванні вартості спожитої відповідачем тепловою енергії користувався Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою КМУ від 03.10.2007 р. № 1198

Відповідно до п. 23 вказаних Правил у споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

З наданих позивачем розрахунків не можливо встановити механізм нарахування вартості спожитої теплової енергії відповідачем, відповідно до п. 23 Правил користування теплою енергією, а так само не встановлено яка була середньомісячна температура теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, та яка була середньомісячна температура зовнішнього повітря.

З урахуванням зазначеного, суд доходить до висновку про те, що наданий позивачем розрахунок основного боргу за особовим рахунком № НОМЕР_2 від 03.05.2018, не може бути взятий за основу для проведення нарахувань за спожиту відповідачем теплову енергію, а тому у задоволені позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю належними та допустимими доказами кількості наданих послуг та розміру заборгованості.

Враховуючи те, що у задоволенні позову про стягнення основної суми боргу відмовлено в повному обсязі, то і відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційний втрат та 3% річних, які є видами цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що в задоволенні позову відмовлено, витрати на судовий збір суд покладає на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76, 77, 81, 133, 137, 141, 263-265, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» (69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 137, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 01.03.2021.

Суддя: Р.В. Мінгазов