П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/20398/18

Провадження № 22-ц/4815/518/21

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Бердій М.А.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

о 10 год. 58 хв. 24.12.2020 у м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, - Орган опіки і піклування Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області;

представники учасників справи:

позивача адвокат Ярмольчук Віталій Сергійович;

відповідача адвокат Сулковський Богдан Павлович;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, - ОСОБА_3 ;

за участі: сторін та їх представників,

розглянувши у закритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Орган опіки і піклування Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області; про позбавлення батьківських прав і призначення опікуна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача: Рівненська міська рада Рівненської області (в подальшому замінена на Орган опіки і піклування Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області; далі - Орган опіки піклування); про позбавлення батьківських прав і призначення опікуна. Мотивуючи вимоги, вказувалося про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 від сімейних відносин без реєстрації шлюбу сина позивача ОСОБА_4 та відповідача спільної дитини сина ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Коли дитині виповнилося 4 місяці, ОСОБА_2 залишила проживати разом з позивачем і малолітнім сином і з того часу не інтересувалася його життям, вихованням, розвитком та утриманням. Крім того, зазначає, що відповідач хворіє психічним захворюванням і неодноразово лікувалася у спеціалізованому медичному закладі.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 пред`явлено зустрічний позов до ОСОБА_1 , де вимагала відібрати дитину малолітнього ОСОБА_5 у позивача, яка тримає його не на підставі закону або рішення суду. Обґрунтовувала тим, що, скориставшись її психічним захворюванням і перебуванням на лікуванні у медичному закладі, ОСОБА_6 відібрала дитину, позбавивши відповідача спілкування, участі у вихованні та розвитку з сином.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2020 року первісний позов задоволено частково і призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , опікуном ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В задоволенні решти вимог позивачу відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду залишено без задоволення.

Вирішено питання про судові витрати.

У поданій апеляційній скарзі відповідач покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, які полягали у неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про те, що суд фактично позбавив її материнського піклування (опіки) щодо малолітнього сина ОСОБА_5 . Вона є живою і здоровою людиною, однак позивач сфабрикувала документи, відібравши дитину у неї, а суд хибно оцінив наявні докази не на користь заявника. Між сторонами постійно існували та існують неприязні та недоброзичливі відносини, в т.ч. і через постійні втручання у виховання дитини, надходили пропозиції навіть зареєструвати ОСОБА_1 як його матір, внаслідок чого вона залишила її оселю і почала проживати у своєї матері. Вважає, що саме в зв`язку з цим у неї погіршився психологічний стан і протягом часу з 14 вересня 2018 року по 08 листопада 2018 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні у спеціалізованому психоневрологічному закладі. Під час лікування батько дитини помер, а ОСОБА_7 залишився проживати у позивача.

З огляду на відмову 09 лютого 2019 року у наданні можливості побачитися з сином та через нагнітання конфліктних відносин заявник була змушена викликати наряд патрульної поліції з поданням заяви про припинення незаконних дій.

Звертала увагу на те, що ОСОБА_1 , як баба її сина, хоча і піклується про нього з часу смерті батька та перебування матері на лікуванні, однак вона, як його мати, має переважне право на виховання дитини. Вважає відсутніми обставини, які свідчили би про те, що проживання дитини з матір`ю створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я, а також переконана, що спроможна забезпечити належні умови для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку й матеріального забезпечення дитини. При цьому посилалася на необхідність додержання положень ст.ст. 151, 163 СК України, ч. 4 ст. 29 ЦК України, ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" та ст. 9 Конвенції про права дитини.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийнявши постанову, якою ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позовних вимог, а зустрічний позов задовольнити повністю, відібравши малолітнього сина ОСОБА_5 від позивача, яка тримає його у себе не на підставі закону чи рішення суду.

Таким чином рішення Рівненського міського суду від 24 грудня 2020 року оскаржується в частині призначення ОСОБА_1 опікуном малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також щодо відмови в зустрічному позові. Тобто в решті судове рішення апеляційним судом не переглядається.

У поданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити. Вважала, що наведені заявником обставини не відповідають дійсності, оскільки вона жодного разу не ініціювала конфліктних відносин із відповідачем. Протягом останніх трьох з половиною років вона не відвідала свого сина ОСОБА_5 , не бере участі в його утриманні та вихованні, не цікавилася її здоров`ям, не ОСОБА_8 з днем народження, а отримувану грошову допомогу використовує винятково в особистих інтересах. Зі слів матері відповідача, ОСОБА_2 не спроможна здійснювати догляд за ним, не може контролювати свою поведінку через психічне захворювання, а тому має намір звернутися до суду за визнанням її недієздатною. Заявник є безробітною, не має самостійних доходів, проживає з матір`ю, житлом не забезпечена, а тому не може створити належні умови для розвиту і забезпечення сина ОСОБА_5 .

Щодо доводів про незаконність перебування дитини разом з бабою, то вказувала про відповідність обставин справи нормам ст.ст. 167 і 258 СК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Зі свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданого 02 листопада 2017 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, вбачається, і ці обставини сторонами не заперечуються та визнаються, що 18 жовтня 2017 року від сімейних відносин ОСОБА_4 та відповідача, які не були зареєстровані як шлюб, народилася дитина син ОСОБА_9 . Місце проживання дитини спочатку зареєстровано у АДРЕСА_1 , про що свідчить відповідна довідка Здолбунівської міської ради Рівненської області №02/11.1-1630 від 07.05.2018. В подальшому, як видно з довідки Центру надання адміністративних послуг у м. Рівне від 31 січня 2019 року №7417, місце проживання ОСОБА_7 зареєстровано з 31 січня 2019 року у АДРЕСА_2 .

Через чотири місяці після народження дитини відповідач, яка проживала разом із ОСОБА_4 у ОСОБА_1 у м. Здолбунів Рівненської області, почала проживати зі своєю матір`ю, залишивши дитину на утриманні позивача. З того часу вони мешкають окремо.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Протягом часу з 14 вересня 2018 року по 08 листопада 2018 року ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі "Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення" Рівненської обласної ради.

З висновків Органу опіки і піклування від 02 листопада 2018 року та від 10 квітня 2019 року №134/01-25/19 встановлено, що 26 жовтня 2018 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , поставлений службою у справах дітей Здолбунівської райдержадміністрації на облік дітей, які залишилися без батьківського піклування. Він влаштований на тимчасове проживання в сім`ю бабусі позивача у справі відповідно до його заяви з подальшим призначенням опіки. Його батько помер, а мати перебувала на лікуванні в Рівненському обласному центрі психічного здоров`я населення.

Змістом довідки Здолбунівської міської ради Рівненської області від 25.09.2018 №02/11.1-4299 підтверджується, що малолітній ОСОБА_7 є членом сім`ї (зареєстрованим) ОСОБА_1 , яка налічує шість чоловік.

За довідкою ТСЦ №5641 РСЦ МВС в Рівненській області серії ІАА №0999150 ОСОБА_10 на території України станом 14 листопада 2018 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Вважаючи, що відповідач відмовилася від дитини, про що сама наголошувала, припинила спілкування з нею, не займається її вихованням та утриманням, а також розвитком, у жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та призначення опікуном малолітнього ОСОБА_7 .

Заперечуючи проти позову, у лютому 2019 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов, де вимагала відібрати дитину від позивача, яку, на її думку, та тримала у себе не на підставі закону чи рішення суду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності фактичних та правових підстав для задоволення позову в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також в частині відібрання дитини у ОСОБА_1 , яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Щодо визнання позивача опікуном малолітнього ОСОБА_11 , то судом на підставі об`єктивних і переконливих доказів з`ясовано обставину фактичного позбавлення дитини батьківського піклування, а в сукупності із висновком Органу опіки і піклування підтверджено, що встановлення опіки відповідатиме інтересам ОСОБА_11 .

За правилами частини першої ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст.ст. 150, 152, 153, 155, 163, 167, 258 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. дійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе на підставі закону або рішення суду. суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, зберігає право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала, і може у будь-який час повернутися до нього. Баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Відповідно до ст.ст. 8, 12 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

З рішення Європейського суду з прав людини від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України" видно, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної перевірки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів також бере до уваги, що ОСОБА_7 має статус дитини, позбавленої батьківського піклування, перебуває на обліку в Органу опіки і піклування, тимчасово влаштований на проживання з сім`єю ОСОБА_1 , яка є його бабою, а тому перебуває у неї на законних підставах.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" діти, позбавлені батьківського піклування, - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання у місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обв`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України, в районах проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та безпритульні діти.

Згідно з підпунктом 9 п. 24, п. 27 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, статус дитини, позбавленої батьківського піклування, надається дітям, зокрема, у зв`язку з тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати батьківські обов`язки. Дитина втрачає статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у разі поновлення піклування обох або одного з батьків на підставі, зокрема, документів, що підтверджують особу дитини, відомостей про батьків та висновку органу опіки та піклування про можливість передачі батькам (або одному з них) дитини, у тому числі дитини, якій надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, на підставі підпунктів 11 і 12 пункту 24 цього Порядку.

За таких обставин відібрання малолітнього ОСОБА_7 від його баби до відповідача очевидно суперечитиме його інтересам.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність висновків суду про призначення ОСОБА_1 опікуном малолітнього ОСОБА_7 , то колегія суддів також з ними не згодна. Так, згідно з ч. 3 ст. 243 СК України опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.

Частиною 3 ст. 60 ЦК України передбачається встановлення судом опіки над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

З висновку Органу опіки і піклування від 28.09.2020 №767/01-30/20 вбачається доцільність встановлення опіки над дитиною, позбавленою батьківського піклування, та відповідність її інтересам, а також те, що ОСОБА_1 може бути опікуном малолітнього ОСОБА_7 .

Тому аргументи заявника про неправильне застосування норм матеріального права судом на увагу не заслуговують і спростовуються матеріалами справи.

Неспроможними з правової точки зору є й покликання ОСОБА_2 на недодержання судом норм процесуального права. Так, згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Проте будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів заявником надано не було, матеріали справи не містять, а судом не було здобуто.

Не встановлено апеляційним судом підстав для застосування норми ч. 3 ст. 376 ЦПК України, де наведено повний і вичерпний перелік обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення.

Решта доводів апеляційної скарги також є необґрунтованими і тому колегією суддів відхиляються.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 13.07.2021

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.О.Гордійчук

Н.М.Ковальчук