Провадження № 22-ц/812/1248/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2021 року м. Миколаїв

справа № 486/691/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня»

(третя особа- профспілковий комітет «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня»)

про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухвалене 25 вересня 2020 року суддею Далматовою Г.А. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного судового рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» (далі - КНП «ЮМБЛ») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позивачка зазначала, що з 9 березня 1998 року працювала на посаді заступника начальника організаційно-методичної роботи державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина №2», згодом реорганізованого у КНП «ЮМБЛ». На підставі наказу від 11 січня 2020 року про скорочення посад (в тому числі і посади, яку вона займала) її попередили про наступне звільнення та запропонували вакантні посади, з яких вона обрала посаду лікаря-педіатра-неонатолога. Проте, 9 квітня 2020 року її було повідомлено, що ця посада не відповідає її фаху, а також надано уточнений перелік вакантних посад, які вона має право зайняти. Але наказом від 13 квітня 2020 року її було звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП.

Посилаючись на те, що при звільненні відповідачем порушені вимоги трудового законодавства, а саме їй не було запропоновано всі вакантні посади, наявні у лікарні за період з дня її попередження про наступне звільнення, порушення порядку вивільнення, ОСОБА_1 просила визнати наказ № 216-0 від 13 квітня 2020 року незаконним та скасувати його; поновити її на роботі; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати 10 000 грн. моральної шкоди, заподіяної порушенням її трудових прав.

До участі в справі як третю особу залучено профспілковий комітет КНП «ЮМБЛ».

Представник відповідача КНП «ЮМБЛ» позов не визнав, посилаючись на дотримання вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 , а саме вчасне попередження про наступне звільнення, надання пропозицій щодо всіх вакантних посад на підприємстві у лютому, у березні та у квітні 2020 року, а також подальше звільнення 13 квітня 2020 року у зв`язку з відсутністю її згоди зайняти посаду, яка би відповідала її фаху.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Визнаний незаконним та скасований наказ №216-о від 13 квітня 2020 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи з 13 квітня 2020 року, на її користь стягнуто 96 640,29 грн. середнього заробітку за період з 14 квітня по 25 вересня 2020 року та 2 000 грн. моральної шкоди. Розподілені судові витрати.

Поновлюючи ОСОБА_1 на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що, хоча порядок, який передував звільненню ОСОБА_1 , порушено не було, проте, як станом на 13 квітня 2020 року, так і на час розгляду справи посаду заступника начальника організаційно-методичної роботи КНП «ЮМБЛ» скорочено не було, штатний розпис не змінено. Відсутність достатніх підстав для звільнення ОСОБА_1 , а саме не доведеність дійсного скорочення посади позивачки, стало підставою для стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заподіяної моральної шкоди.

Сторони судове рішення в апеляційному порядку не оскаржували.

У червні 2021 року з апеляційною скаргою на судове рішення звернулась особа, яка на час звільнення виконувала обов`язки керівника КНП «ЮМБЛ» - ОСОБА_2 .

Апелянт просила рішення суду скасувати та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд безпідставно скасував наказ про звільнення позивачки, який є актом індивідуальної дії та сила якого вичерпується його виконанням. До того ж підставою поновлення ОСОБА_1 на роботі стали не порушення вимог трудового законодавства на час звільнення, а обставини, які виникли після її звільнення, а саме подальше не виключення скороченої посади з штатного розпису. При цьому і цей висновок суду, на думку апелянта, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки за наданим їй штатним розписом станом на 1 вересня 2020 року посада, яку займала ОСОБА_1 , у ньому відсутня.

У відзиві на апеляційну скаргу КНП «ЮМБЛ» зазначив, що доводи апелянта про дотримання вимог діючого законодавства при звільненні ОСОБА_1 є безпідставними, а судове рішення законним та обгрунтованим. Саме ОСОБА_3 , як виконуюча обов`язки директора, мала вжити заходи щодо приведення штатного розпису у відповідність на попередніх наказів про скорочення посад, але цього не зробила, що стало підставою для ухвалення оскаржуваного рішення.

Представник відповідача також подав заяву про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , посилаючись на те, що судовим рішенням питання про права та обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалось.

Крім того, відповідач просив відшкодувати витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

У відповіді на відзив ОСОБА_3 заперечувала свою вину у порушенні вимог трудового законодавства, наголошуючи на виконанні всіх обов`язків директора, в тому числі і підготовки нового штатного розпису, чому підтвердження є наказ №436-О від 28 вересня 2020 року про введення до штатного розпису посади заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи. Апелянт звертає увагу на те, що посаду керівника КНП «ЮМБЛ» з квітня 2021 року займає ОСОБА_1 , яка діє від імені відповідача, але у своїх особистих інтересах. Підстав для закриття апеляційного провадження, як і підстав для стягнення з неї витрат на правничу допомогу ОСОБА_3 не вбачає.

В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, про час, дату та місце судового засідання повідомлена належним чином (а.с.181-183). Справу розглянуто за участю представника КНП «ЮМБЛ» - адвоката Борисенко О.В., апелянта ОСОБА_3 та її представника адвоката Міськів С.О.

Виходячи з того, що апеляційну скаргу подано ОСОБА_2 , яку не було залучено до участі у справі в суді першої інстанції, апеляційний суд, насамперед, вирішує питання про те, чи є апелянт особою, права, свободи, інтереси та (або) обов`язки якої порушені судовим рішенням.

Так, звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 зазначала, що до неї, як до особи, винної у незаконному звільненні ОСОБА_1 , пред`явлено позов (регресний) у розмірі 96 640 грн. за статтею 237 КЗпП, а тому судове рішення порушує її права.

Відповідно до статтей 17 та 352 ЦПК учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (далі права), мають право на апеляційний перегляд справи.

Статтею 18 ЦПК визначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, встановлено, що судовим рішенням питання про права такої особи не вирішувалося, апеляційний суд закриває провадження (пункт 3 частини 1 статті 362 ЦПК). В іншому випадку він переглядає справу за апеляційною скаргою цієї особи.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції.

Такий висновок, насамперед, має відповідати положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), якою закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа "Беллет проти Франції" (Bellet v. France), заява № 23805/94, § 36).

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 9/189/2011/5003 зроблено висновок про те, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі в справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто суд таким рішенням вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких є заявник, або в цьому рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18.

Відповідно до статті 237 КЗпП суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається, зокрема, якщо звільнення здійснено з порушенням закону.

На наявність судового рішення про незаконність звільнення та стягнення середнього заробітку з підприємства посилається і КНП «ЮМБЛ» у позові до ОСОБА_2 (а.с.131-135).

Оскільки майнові вимоги до ОСОБА_3 щодо відшкодування сум, сплачених ОСОБА_1 за судовим рішенням, це рішення не може вважатись таким, яке не порушує права апелянта.

Підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 за статтею 362 ЦПК апеляційний суд не вбачає.

Переглянувши справу по суті позову за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва й праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Скорочення штату - це зміна штатного розпису у бік зменшення, яка може бути здійснена шляхом ліквідації деяких посад.

Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 КЗпП).

Порядок вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП.

За статтею 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівник персонально попереджається не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40 та частини 3 статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення (пункт 19 постанови Пленуму ВСУ №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням слід розуміти, як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина 2 статті 235 КЗпП).

Відшкодування працівнику моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (стаття 237-1 КЗпП).

Судом встановлено, що з 1998 року ОСОБА_1 займала посаду заступника начальника (головного лікаря) організаційно-методичної роботи КНП «ЮМБЛ» (а.с.13-15).

11 січня 2020 року наказом №11/01-01 зі штатного розпису виведені деякі посади підприємства, в тому числі і посада заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи (а.с.50-52).

3 лютого 2020 року наказом №90-о ОСОБА_1 попереджено про майбутнє вивільнення, з яким її було ознайомлено 5 лютого 2020 року (а.с.54)

До наказу доданий перелік вакантних посад станом на 3 лютого 2020 року, з яким ОСОБА_1 ознайомилась та надала згоду на переведення на посаду лікаря-педіатра-неонатолога письмово 5 лютого2020 року , 4 березня та 7 квітня 2020 року (а.с.55, 56).

9 квітня 2020 року позивача було письмово повідомлено про невідповідність її кваліфікації вимогам до посади лікаря-педіатра-неонатолога та роз`яснено, що така посада була запропонована їй помилково. Надано уточнений перелік вакантних посад (а.с.59, 59зворот).

Згоди органу профспілкової організації підприємства на звільнення ОСОБА_1 не отримано (а.с.61).

Наказом №216-о від 13 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи (припинений трудовий договір) у зв`язку із скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП.

Наказ підписаний керівником підприємства Доценко І.А. (а.с.62).

Суду першої інстанції представник КНП «ЮМБЛ» надав штатний розпис підприємства, який діяв протягом 2020 року та містив посаду заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи (а.с.74).

Наказ про затвердження нового штатного розпису з урахуванням скорочення чисельності або штату працівників як до, так і після звільнення ОСОБА_1 , відповідач КНП «ЮМБЛ» суду не надав.

На наявність такого наказу (розпорядження) представник відповідача не посилався.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник КНП «ЮМБЛ», не заперечуючи наявність порушень трудових прав позивачки, пояснив, що на ім`я ОСОБА_1 було запрошення (виклик, путівка) на кваліфікаційні курси неонтолога, але колишній керівник прийняв рішення звільнити позивачку. Зміни до штатного розпису щодо скорочення посади позивачки не вносились.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції виходив з того, що КНП «ЮМБЛ» не довів станом на 13 квітня 2020 року дійсні зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників підприємства, а тому дійшов висновку про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40 КЗпП без достатніх підстав.

Не доведено відповідачем і неможливість працевлаштування ОСОБА_1 , в тому числі і забезпечення можливості отримати кваліфікацію неонтолога, як то передбачено частиною 2 статті 40 КЗпП.

Висновки суду першої інстанції, які викладені у мотивувальній частині судового рішення, відповідач КНП «ЮМБЛ» не оспорював.

Судове рішення в апеляційному порядку не оскаржував.

Рішення суду як в частині поновленні на роботі, так і в частині стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, відповідачем виконане протягом вересня 2020 - лютого 2021 року.

Враховуючи всі вищеназвані обставини у їх сукупності, в тому числі пояснення сторін та надані ними докази, апеляційний суд вважає, що основні висновки суду першої інстанції про те, що при звільненні були порушені трудові права ОСОБА_1 , відповідають обставинам справи та вимогам трудового законодавства.

При цьому доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 цих висновків не спростовують.

Так, учасниками спірних трудових правовідносин є, насамперед, працівник та працедавець (власник або уповноважений ним орган).

Наявність у справі особи, прав якої може стосуватись судове рішення, тобто апелянта, не позбавляє відповідача КНП «ЮМБЛ» на власний розсуд розпоряджатись своїми матеріальними та процесуальними правами, в тому числі правом визнати позов, або визнати обставини, які є підставами позову.

Надання тих чи інших доказів на підтвердження своїх доводів, або доводів інших учасників справи, також є правом сторони за принципом диспозитивності цивільного судочинства за статтею 13 ЦПК.

За цим правилом суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами, та обмежений у праві збирати (витребовувати) докази з власної ініціативи (частини 2 статті 13 ЦПК).

Діючи у відповідності до вимог процесуального законодавства, суд першої інстанції врахував пояснення сторін, оцінив надані ними докази, в тому числі і визнання відповідачем деяких обставин, і вирішив спір у відповідності до вимог статті 13 ЦПК.

При цьому висновки суду, викладені у мотивувальній частині рішення, відповідно до положень статті 54 ЦПК не є безумовною підставою для стягнення з ОСОБА_2 сум, сплачених підприємством ОСОБА_1 за судовим рішенням, та не позбавляють апелянта права доводити відсутність обставин, що зумовлюють її відповідальності за статтею 237 КЗпП.

Не можуть спростувати висновків суду і посилання ОСОБА_2 на те, що скасування наказу про звільнення є безпідставним, оскільки він є актом індивідуальної дії, а підставою для визнання його незаконним можуть бути лише дії, вчинені відповідачем до його видання.

Так, відповідно до вимог статті 235 КЗпП поновлення прав незаконно звільненого працівника здійснюється шляхом його поновлення на роботі.

При цьому визнання незаконним наказу та/або його скасування, якщо і може використовуватись як спосіб захисту трудових прав, то у будь-якому випадку така вимога має проміжний, додатковий характер, а тому не має визначального та самостійного значення для вирішення спору про поновлення на роботі.

Оскільки вимоги трудового законодавства покладають на суд обов`язок з`ясовування, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці або скорочення штату працівників, то на висновки суду по суті спору впливають і обставини, які виникли або мали місце після звільнення працівника.

Отже, апеляційна скарга не містить доводів, які би спростовували висновки суду чи доводили би порушення ним норм трудового законодавства.

Підстав для скасування судового рішення апеляційний суд не вбачає.

Не встановлено апеляційним судом і достатніх підстав для відшкодування КНП «ЮМБЛ» витрат на правничу допомогу за рахунок ОСОБА_2 .

Правила статті 141 ЦПК передбачають розподіл судових витрат, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу, між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам та не містять положень щодо їх відшкодування за рахунок особи, яку не було залучено до участі у справі.

При цьому суд не оцінює надані відповідачем документи щодо витрат на правничу допомогу (договір та тарифи) на їх відповідність вимогам статті 137 ЦПК.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» у закритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухвалене 25 вересня 2020 року залишити без змін.

У стягненні з ОСОБА_2 на користь комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 9 липня 2021 року