Справа № 442/8636/19 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/3399/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області Скоропада В.В., Заграй О.З. її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, ОСОБА_4 про скасування акту органу місцевого самоврядування та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 20.12.2019 звернулась в суд з позовом до відповідачів, в якому просила скасувати рішення Меденицької селищної ради від 22.02.2019 №89 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_4 на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку без погодження меж», як таке, що прийнято з грубим порушенням Державних будівельних норм та її прав. Усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_1 відповідно до ДБН, а саме пункту 6.1.41 Б.2.2-12:2019, шляхом відновлення меж земельної ділянки згідно з генеральним планом та відновленням загальної площі земельної ділянки 792 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності. За належним житловим будинком закріплена земельна ділянка загальною площею 792 кв.м згідно генерального плану від 16.11.1947.

Поряд із земельною ділянкою позивача межує земельна ділянка та будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , яка не дозволяє встановити їй загородження. Даний конфлікт триває з часів батька позивача ОСОБА_5 , якому рішенням народного суду Дрогобицького району Львівської області від 08.10.1974 було вирішено усунути перешкоди в користуванні присадибною ділянкою, дозволено постановити забор на межі між його та ОСОБА_6 присадибними ділянками на місці, визначеному комісією Меденицького сільвиконкому 15.07.1974. На виконання вказаного рішення народного суду судовим виконавцем було проведено розмежування земельних ділянок між будинковолодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , встановлено межові знаки, які сусід згодом ліквідував.

Існуюча огорожа станом на сьогоднішній день значно зменшила розмір земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а відповідач постійно вчиняє дії, що призводять до руйнування будинку позивача.

Крім цього, рішенням Меденицької селищної ради від 22.02.2019 №89 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_4 на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку без погодження меж» затверджено висновок земельно-погоджувальної комісії і надано гр. ОСОБА_4 дозвіл на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,1280 га в АДРЕСА_2 без підписання акту встановлення та узгодження меж гр. ОСОБА_1 .

Вказане рішення Меденицької селищної ради та дії відповідача порушують права позивача, а тому така змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, ОСОБА_4 про скасування акту органу місцевого самоврядування та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що в позовній заяві вона посилалась на рішення народного суду Дрогобицького району Львівської області від 08.10.1974, однак суд в мотивувальній частині рішення не дав оцінки даній обставині. У судовому рішенні не надано оцінки та відсутні мотиви спростування пояснень судового експерта Дідовського Ю.Б. щодо складеного ним висновку №17 від 22.11.2019 з приводу даного спору. Вважає, що відповідачем чиняться їй перешкоди у користуванні, встановлена огорожа унеможливлює користування її будинком, проведення ремонтних робіт, оскільки відстань від будинку до огорожі є меншою ніж один метр. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. ОСОБА_4 , її представник ОСОБА_3 , представник Меденицької селищної ради Скоропад В.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Згідно ст.12 ЗК України розпорядження землями територіальних громад відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Статтями 116, 118 Земельного кодексу України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Велика Палата у постановах від 20 березня 2019 року у справі

№ 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18) та у справі № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18) вказувала про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 . Із земельною ділянкою, на якій знаходиться вказаний будинок, межує земельна ділянка, користувачем якої є ОСОБА_4 , якій належить будинок АДРЕСА_2 .

Рішенням Меденицької селищної ради від 22.02.2019 №89 затверджено висновок земельно-погоджувальної комісії та надано ОСОБА_4 дозвіл на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1280 га в АДРЕСА_2 , без підписання акту встановлення меж гр.. ОСОБА_1 .

З протоколу засідання земельно-погоджувальної комісії Меденицької селищної ради від 06.02.20219 вбачається, що 09.08.2018 у ОСОБА_4 для приватизації земельної ділянки було проведено обміри ліцензованою організацією. При даних обмірах були присутні власники сусідньої земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Оскільки між вказаними земельними ділянками немає відповідної огорожі, яка б розмежовувала їх, обміри були проведені за згодою двох сторін. Так як, Сенечин відмовились підписувати акт встановлення (відновлення) і погодження зовнішніх меж земельної ділянки для розгляду цього спірного питання було скликано земельно-погоджувальну комісію, якою було проведено переобміри земельних ділянок і вставлено, що порушень з боку ОСОБА_4 не виявлено та складено акт. Відповідно, надано рекомендацію, що ОСОБА_4 може приватизувати свою земельну ділянку без підпису ОСОБА_1 (а.с.9).

При цьому, в акті вказаної комісії від 06.02.2019 вказано, що під час обмірів спірних земельних ділянок було встановлено, що фактична ширина земельної ділянки ОСОБА_1 з АДРЕСА_3 , а згідно обмірів земельно-кадастрової книги від 1992 року ширина даної земельної ділянки становить 13,0 м. Ширина земельної ділянки ОСОБА_4 з АДРЕСА_4 , а згідно записів земельно-кадастрової книги від 1992 року 15 м. Враховуючи фактичні розміри обох ділянок та дані земельно-кадастрової книги 1992 року, комісією не було виявлено порушення межових знаків земельної ділянки ОСОБА_1 (а.с.10).

Відмовляючи в позові в частині скасування рішення Меденицької селищної ради від 22.02.2019 № 89, суд першої інстанції встановивши, що земельно-погоджувальною комісією Меденицької селищної ради не виявлено порушень з боку ОСОБА_4 , прийшов до правильного висновку про те, що жодні права та інтереси позивачки рішенням селищної ради не порушені, таке прийнято в межах повноважень селищної ради.

Вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянок.

Таким чином, відмова ОСОБА_1 від підписання акту погодження меж земельних ділянок не є перешкодою у проведенні передбачених законом дій, спрямованих на приватизацію земельної ділянки відповідачем, в тому числі і для прийняття відповідних рішень органом місцевого самоврядування.

Суд також прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про відновлення меж та площі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні позивачки, оскільки відповідно до ст.. 107 Земельного Кодексу України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Проте така документація щодо земельної ділянки, що знаходиться в користуванні позивачки, у матеріалах справи відсутня.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:08.07.2021

Головуючий

Судді