Дата документу 11.06.2021
Справа № 320/4966/19
Провадження № 2/937/108/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Іваненко О.В.,

за участю секретаря Захарової І.І.,

за участю представника ОСОБА_1 адвоката Медвідь Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІІІ особи нотаріуса Бєднова О. А. про визнання недійсним, незаконним договір купівлі продажу частини житлового будинку та скасування його в реєстрі, як недійсний, незаконний та помилково підписаним його позивачем,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання Договору купівлі продажу частини житлового будинку та повернення її за належністю.

14.08.2019 року позовна заява прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження.

22.10.2019 року надійшла уточнена позовна заява про визнання недійсним договору купівлі продажу частини житлового будинку.

28.10.2019 року надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2

15.06.2020 року на підставі Розпорядження №26 від 15.06.2020 року, шляхом повторного автоматичного розподілу справи, справа передана в провадження судді Іваненко О.В. 15.06.2020 року Ухвалою судді Іваненко О. В. прийнята до свого провадження, призначено на 15.09.2020 року.

01.02.2021 року позивач звернулася з заявою про залучення в якості відповідача - ОСОБА_3 , та допитати в якості свідка ОСОБА_5 .

В судовому засіданні 01.02.2021 року представник позивача адвокат Медвідь Е. М. підтримав клопотання позивача. Ухвалою суду залучено співвідповідача ОСОБА_3

18.02.2021 року від позивача ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява про визнання договору купівлі продажу незаконним, недійсним.

23.02.2021 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив.

02.04.2021 року надійшла уточнена позовна заява про визнання недійсним, незаконним договір купівлі продажу та скасувати його в реєстрі, як недійсний, незаконний та помилково підписаним позивачами.

02.04.20121 року, у зв`язку з неодноразовим уточненням позовних вимог позивачем ОСОБА_1 , Ухвалою суду визнано явку позивача обов`язковою.

05.04.2021 року до суду надійшла уточнена позовна заява.

В судове засідання позивач не з`явилася, надавши заяву про слухання справи за її відсутності та надала письмові пояснення, згідно яких просила задовольнити позов.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Медвідь Є. М. підтримав позовну уточнену заяву від 05.04.2021 року та просив її задовольнити.

26.04.2021 року від позивача ОСОБА_4 надійшла заява про відмову від позову у повному обсязі, як необґрунтованого. Ухвалою суду від 11.06.2021 року, в порядку ст.206 ЦПК України, суд в цій частині закрив провадження.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, надав суду заяву про слухання справи за її відсутності, та надала заперечення, згідно яких просить відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надав суду заперечення, згідно яких просив суд відмовити у позові.

ІІІ особа нотаріус Бєднов О. А. в судове засідання не з`явився, але надав заяву про слухання справи за його відсутності, проти позову заперечує.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення свідка та дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

19.08.2016 року був укладений Договір купівлі-продажу 9/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Бєдновим О. А.(т.1 а.с.8-9).

Даний Договір зареєстрований в Реєстрі за №66427861 від 23.08.2016 р.(т.1 а.с.10).

Під час укладання Договору, нотаріусом було встановлено осіб, їх дієздатність, а також було перевірено належність продавцям частини будинку. (т.1 а.с.9 об., 13).

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.

У своїх поясненнях, позивач ОСОБА_1 посилається на той факт, що вона є хворою людиною, тому не мала можливості розуміти свої дії під час підписання Договору 19.08.2016 року.

Згідно ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» п.16, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину, суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.09.2020 року від позивачки надійшло клопотання про призначення їй комплексної судово-медичної, психіатричної, онкологічної, неврологічної експертизи. 07.05.2021 року позивач відкликала клопотання про призначення їй судово медичної експертизи, отже суд позбавлений визначити стан здоров`я позивача під час укладання Договору.

Відповідно до наданих медичних документів, суд критично відноситься до них оскільки ОСОБА_1 знаходиться на диспансерному обліку в Мелітопольському онкологічному диспансері (т.1 а.с.46, 49, 75). До 01.01.2015 року перебувала на обліку у лікаря психіатра (т.1 а.с.116). Суд також критично ставиться до Витягів із Акту у МСЕК, оскільки вони стосуються виключно періоду 1998-2003 роки (т.1 а.с.119-124). Отже суду не надано жодного доказу, що під час укладання спірного Договору позивач не розуміла свої дії.

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , пояснив суду, що від був знайомий з чоловіком ОСОБА_1 ОСОБА_6 , який помер у 2019 році. Як йому відомо зі слів ОСОБА_7 , під час укладання Договору купівлі продажу ОСОБА_8 не виплатила гроші за будинок своїй матері ОСОБА_1 .

Суд критично ставиться до тверджень свідка ОСОБА_5 , оскільки його покази спростовуються п.4 Договору купівлі продажу від 19.08.2016 року (т.1 а.с.8-9), відповідно до якого продаж вчинена за 101830,00 грн. Зазначену суму Продавець (позивач) одержала повністю до підписання цього договору, будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану частину житлового будинку, вона до Покупця не має, зміст договору нотаріально посвідчений.

Отже позивачем ОСОБА_1 не надано жодного належного доказу щодо неотримання грошей за продаж своєї власності.

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не надано жодних доказів того, що відповідачем порушено її права, укладений Договір купівлі продажу частини будинку відповідає чинному Законодавству, підстав для визнання його недійсним, незаконним судом не встановлено, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню оскільки не доведені допустимими і належними доказами. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 211, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 11, 509, 203, 215, 225 ЦК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІІІ особи нотаріуса Бєднова О. А. про визнання недійсним, незаконним договір купівлі продажу частини житлового будинку та скасування його в реєстрі, як недійсний, незаконний та помилково підписаним його позивачем відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Текст повного рішення складено 21.06.2021 року.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко