Справа № 352/2060/20
Провадження № 22-ц/4808/894/21
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Пацаган В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка одночасно діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 до Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ГАРДІАН» про стягнення невиплаченого страхового відшкодування за апеляційною скаргою представника Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ГАРДІАН» на рішення Тисменицького районного суду від 07 квітня 2021 року під головуванням судді Хоминець М.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка одночасно діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , звернулися з позовом до ТДВ «СК «ГАРДІАН» про стягнення невиплаченого страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що09.02.2020 р. на автодорозі Н-09 між с. Тязів та с. Ямниця Тисменицького району Івано-Франківської області водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «Peugeot Boxer» реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який від отриманих в результаті ДТП травм помер у автомобілі швидкої допомоги на місці події.

ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» 24.03.2020 звернулася в інтересах батьків померлого ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , його дружини ОСОБА_3 , яка одночасно діє в інтересах малолітнього сина померлого ОСОБА_4 , до відповідача ТДВ «СК «ГАРДІАН» із заявою про виплату страхового відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 56 676 грн по 14 169 грн. на кожного, 25 200 грн. витрат на поховання у користь ОСОБА_2 , 170 028 грн. відшкодування на утримання малолітнього сина.

Відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що ДТП трапилася внаслідок порушення вимог ПДР України пішоходом ОСОБА_6 , а в діях водія ОСОБА_5 немає порушень ПДР, які перебували б у причинному зв`язку із настанням ДТП.

Вказували, що відмова відповідача є незаконною та необґрунтованою, оскільки згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно вимог ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено відшкодування страховиком шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами, загальний розмір якого утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку; відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим), загальний розмір якого стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку; відшкодування витрат на поховання, загальний розмір якого стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку.

Посилаючись на те, що в цій ситуації положення ч. 2 ст. 1193 ЦК України не підлягають застосуванню, оскільки законом не передбачено право страховика зменшувати розмір передбаченого відшкодування з урахуванням грубої необережності потерпілого, просили стягнути з відповідача на їх користь 200 000 невиплаченого страхового відшкодування.

Рішенням Тисменицького районного суду від 07 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТДВ «СК «ГАРДІАН» у користь ОСОБА_2 25 200 грн витрат на поховання, та 1 193 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина, а всього 26 393 грн.

Стягнуто з ТДВ «СК «ГАРДІАН» у користь ОСОБА_2 1 193 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина.

Стягнуто з ТДВ «СК «ГАРДІАН» у користь ОСОБА_3 1 193 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю чоловіка.

Стягнуто з ТДВ «СК «ГАРДІАН» у користь малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законним представником якого є ОСОБА_3 , 170 028 грн страхового відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та 1 193 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька, а всього 171 221 грн.

Стягнуто з ТДВ «СК «ГАРДІАН» судовий збір у дохід державного бюджету (стягувач - Державна судова адміністрація України) в розмірі 2 793,08 грн.

У апеляційній скарзі представник ТДВ «СК «ГАРДІАН» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що відповідно до постанови про закриття кримінального провадження в діях водія забезпеченого транспортного засобу ОСОБА_5 немає порушень правил ПДР України, які б перебували у прямому причинному зв`язку із настанням ДТП та сприяли виникненню ДТП. Водій не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту настання небезпеки для руху, що також вказано у висновку інженерно-транспортної експертизи від 24.04.2020.

Постановою про закриття кримінального провадження встановлено, що ДТП трапилась з вини пішохода ОСОБА_6 , який у порушення вимог ПДР України, нехтуючи заходами безпеки дорожнього руху, не виділивши себе у темну пору доби для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння, вийшов на смугу руху водія ОСОБА_5 , не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, чим порушив вимоги п. 4.7, 4.8, 4.14 ПДР України.

Вказує, що таким чином, шкоди ОСОБА_6 завдано внаслідок непрямого умислу самого потерпілого на вчинення ним протиправних дій. Крім того, відсутність у водія ОСОБА_5 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки у даному випадку зіткнення його автомобіля з пішоходом не залежало від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки. Останній не міг передбачати такі подію або передбачив, проте не міг її відвернути.

Також відсутній склад цивільного правопорушення та відповідно цивільно-правова відповідальність водія забезпеченого транспортного засобу не настала і, як наслідок, не настав страховий випадок за договором страхування.

Невірними є висновки суду першої інстанції щодо неможливості застосування у цій справі висновків, що містяться у постанові Верховного Суду від 10.04.2020 р. у справі № 523/1374/18.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів ОСОБА_7 зазначає, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч. 1 ст. 1195 ЦК, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання (ч. 3 ст. 1193 ЦК).

Вказує, що безпідставним є твердження відповідача про те, що у діях водія відсутній склад будь-якого правопорушення.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, е те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за встановлених судами обставин не виключається.

Органами досудового розслідування не доведено наявність непереборної сили на момент дорожньо-транспортної пригоди. Аналогічного висновку щодо цього вірно зазначено й судом першої інстанції.

Відповідно до судової практики під «умислом потерпілого» розуміється умисел потерпілого на завдання шкоди, якщо ж особа навмисно порушила ПДР України і свідомо не допускала завдання їй шкоди джерелом підвищеної небезпеки, підстав для звільнення особи, відповідальної за шкоду, від обов`язку відшкодувати шкоду немає, оскільки відсутній умисел на завдання шкоди. В цьому випадку у ОСОБА_6 не було умислу на завдання шкоди.

Сторонив судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про місце і час розгляду справи. Представник позивачів подав клопотання про розгляд справи без участі позивачів та їх представника.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що 09.02.2020 приблизно о 05 год. 37 хв. у темну пору доби водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки «Peugeot Boxer» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись на автодорозі Н-09 між с. Тязів та с. Ямниця Тисменицького району Івано-Франківської області, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який від отриманих у результаті ДТП травм помер у автомобілі швидкої допомоги на місці події, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 10, 16).

За даним фактом було відкрито кримінальне провадження № 0000124 від 09.02.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР (а.с.10).

Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Івано-Франківській області Сенича В.І. від 30.04.2020 р. кримінальне провадження закрите у зв`язку з відсутністю у діях водія складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.с.26 зворот- 29).

У ході досудового розслідування встановлено, що дана ДТП трапилась з вини пішохода ОСОБА_6 , який порушив вимоги п. 4.7, 4.8, 4.14 ПДР України, нехтуючи заходами безпеки дорожнього руху і не виділивши себе в темну пори доби для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння, вийшов на смугу руху, якою їхав водій ОСОБА_5 та не впевнився у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху.

Поховання свого померлого сина здійснив позивач ОСОБА_2 , витративши на ритуальні послуги 25 200 грн, що підтверджується копією товарного чеку від 10.02.2020 р., оригінал якого наданий страховій компанії (а.с. 20).

На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_5 була застрахована відповідачем ТДВ «СК «ГАРДІАН» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/3024761 від 10.08.2019 р. (а.с.11), відповідно до якого страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 200 000 грн.

ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» 24.03.2020 звернулася в інтересах батьків померлого ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , його дружини ОСОБА_3 , яка одночасно діє в інтересах малолітнього сина померлого ОСОБА_4 , до відповідача ТДВ «СК «ГАРДІАН» із заявою про виплату страхового відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 56 676 грн. по 14 169 грн. на кожного, 25 200 грн. витрат на поховання у користь ОСОБА_2 , 170 028 грн. відшкодування на утримання малолітнього сина (а.с. 9).

ТДВ «СК «ГАРДІАН» ластами від 17.08.2020 повідомив про відмову у виплаті позивачам страхового відшкодування.

Згідно ч. 2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У відповідності до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Частиною третьою ст. 1193 ЦК України передбачено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання.

Відповідно до ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

У відповідності з вимогами ч.1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Згідно вимог п. 27.2 - 27.4 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик здійснює відшкодування:

- шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку;

- моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами;

- витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Пунктом 27.5 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 р. у справі № 755/18006/15-ц, вказала, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 р. у справі № 345/3335/17, у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 р. у справі № 445/370/19.

Суд першої інстанції з урахуванням встановлених обставин, ч. 3 ст. 1193 ЦК України, вимог п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якими встановлений мінімальний розмір страхового відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, недоведеності відповідачем умислу потерпілого чи дії непереборної сили, дійшов вірного висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення шкоди, завданої смертю годувальника, відшкодування витрат на поховання та стягнення з відповідача у користь малолітнього сина померлого потерпілого ОСОБА_4 , законним представником якого є позивачка ОСОБА_3 , 170 028 грн страхового відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника у користь позивача ОСОБА_2 25 200 грн витрат на поховання, а також з урахуванням зменшення розміру страхового відшкодування моральної шкодиу зв`язку з грубою необережністю потерпілого та ліміту відповідальності стаховика, у користь батьків ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , дружини ОСОБА_3 та малолітнього сина ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди 4 772 грн (по 1 193 грн кожному).

Доводи апелянта про те, що шкоди ОСОБА_6 завдано внаслідок непрямого умислу самого потерпілого на вчинення ним протиправних дій є необґрунтованими враховуючи наступне.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що ДТП трапилася з вини пішохода ОСОБА_6 , який, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння, порушив вимоги п. 4.7, 4.8, 4.14 ПДР України та знехтував заходами безпеки дорожнього руху. Однак, досудовим розслідуванням не було встановлено, що ОСОБА_6 усвідомлено бажав заподіяти шкоду, або хоча не бажав, але свідомо припускав настання наслідків у вигляді своєї смерті.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відсутність у водія ОСОБА_5 технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом своєчасного застосування екстренного гальмування з моменту настання небезпеки для руху є непереборною силою, оскільки така обставина не була об`єктивно невідворотною за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки, не є надзвичайною подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди та зовнішньою подією по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.

Відповідач не довів належними та допустимими доказами, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Також посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 10.04.2020 у справі №532/1374/18 є неправильним, оскільки обставини настання наслідків від вчиненої дорожньо-транспортної пригоди та заподіяної шкоди у цій справі не є подібними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ГАРДІАН» залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду від 07 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 липня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський