Справа №333/3772/20
Провадження №2/333/292/21
рішення

Іменем України

12 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Холода Р.С.,

за участю секретаря судового засідання Єрохіної А.Б.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 про припинення стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 про припинення стягнення з нього аліментів за заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.12.2018 року у твердій грошовій сумі у розмірі 1 100 грн., щомісячно на користь відповідача на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що малолітній ОСОБА_5 з 01.03.2020 року по теперішній час проживає разом з ним та повністю знаходиться на його утриманні, а тому підстави для стягнення з нього аліментів на користь відповідача ОСОБА_4 відсутні.

Ухвалою суду від 24.07.2020 року позовну заяву залишено без руху.

27.08.2020 року на виконання вимог ухвали суду позивачем усунуто недоліки, надано уточнено позовну заяву.

10.09.2020 року судом позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

03.02.2021 року від представника позивача ОСОБА_6 до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій останній просив не припинити стягнення з ОСОБА_3 аліментів, а звільнити позивача від сплати аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_5 за певний період, а саме: з 01.03.2020 року по 01.02.2021 року, тобто з моменту, коли дитина почала постійно мешкати з позивачем.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні уточнений позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити. Пояснила, що з 01.03.2020 року і по теперішній час спільна дитина сторін - ОСОБА_5 , постійно проживає разом з батьком, який, в свою чергу, повністю його утримує. Позивач створив всі необхідні умови для проживання та виховання дитини, надав сину все необхідне для розвитку та навчання, оплачує спортивну секцію, забезпечує продуктами харчування, одягом, взуттям, ліками (за потребою). Відповідач жодним чином не опікується дитиною та вихованням.

Незважаючи на те, що, починаючи з 01.03.2020 року всі витрати по утриманню дитини позивач несе самостійно, з нього продовжується стягнення аліментів на користь відповідача. Підтвердженням того, що дитина проживає разом з батьком є звернення ОСОБА_4 до суду із позовом до Вільнянського районного суду Запорізької області про відібрання малолітньої дитини у батька та визначення місця проживання дитини з матір`ю. Також, і батько дитини, з метою юридичного закріплення та визначення фактичного місця проживання дитини разом з ним, звернувся з відповідним позовом до вказаного суду. Судовий розгляд зазначеної об`єднаної справи на цей час ще триває.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі. Пояснила, що позивач фактично викрав дитину у матері і з 01.03.2020 року не дає їй спілкуватись із сином та піклуватись про нього.

Відносно батька за цими фактами були складені протоколи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.184 КУпАП і Комунарський районний суд м. Запоріжжя визнав ОСОБА_3 винуватим у вчиненні вказаних адміністративних правопорушень. Крім того, ні позивач, ні представник позивача не довели у судовому засіданні, що дитина у період з 01.03.2020 року знаходилася на утримані саме у батька. З цього часу матір взагалі не бачила сина, не чула його та не спілкувалася з дитиною. ОСОБА_4 у подальшому має намір утримувати та піклуватися за дитиною, і у вказаний період також готова була утримувати сина, але вона взагалі не знає про долю останнього.

Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони фактично перебували у шлюбних відносинах у період з 2013 по 2018 р.р. без офіційної реєстрації шлюбу.

Від спільного проживання сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.12.2018 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання сина, у твердій грошовій сумі в розмірі 1 100 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 22.08.2018 року.

Згідно статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до положень статті 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Законодавець не обмежує суд при прийнятті рішення про звільнення від сплати аліментів тільки вказаними двома підставами та наголошує, що при наявності інших обставин, що мають істотне значення, компетентні органи можуть прийняти таке рішення. В сімейному законодавстві не надається хоча б приблизного переліку таких обставин, отже, суд при розгляді кожної справи має самостійно вирішувати це питання з огляду на подані пояснення, докази та інтереси сторін.

З аналізу положень статей 179-181 СК України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає отримувані аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів.

Верховний Суд у своїй Постанові від 04 вересня 2019 року по справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) наголосив на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 273 ЦПК України, за положеннями якої якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності є достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2019 року по справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18).

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач як на підставу своїх вимог, посилається на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.02.2020 року про відкриття провадження по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відібрання малолітньої дитини у батька та визначення місця проживання дитини з матір`ю, як на доказ того що ОСОБА_5 з 01.03.2020 року і по теперішній час проживає з ОСОБА_3 та повністю знаходиться на його утриманні.

Однак подання ОСОБА_4 зазначеної позовної заяви є лише підтвердженням того, що дитина проживає не з нею.

Жодних належних та допустимих доказів про те, з ким та де проживає дитина на час розгляду справи, позивачем суду не надано (акт з місця проживання, відомості з дошкільного або шкільного закладу, з спортивної секції, покази свідків, тощо).

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2020 року встановлено, що ОСОБА_3 01.03.2020 року взяв дитину на прогулянку та після закінчення визначеного для прогулянки часу відмовився повертати матері. Також, постановою про адміністративне стягнення відносно ОСОБА_3 за ч.5 ст.184 КУпАП від 19.11.2020 року встановлено, що останній порушив розпорядження голови РА ЗМР по Комунарському району та не надає бачиться ОСОБА_4 із сином.

Таким чином, судом встановлено, що позивач своїми діями фактично позбавив ОСОБА_4 не тільки спілкуватися та бачити сина, але його і утримувати. Суд приймає до уваги, що ОСОБА_4 не відмовлялася утримувати дитину, і на цей час намагається це здійснювати. Також, суд враховує, що позивач за даними державного виконавця (розрахунок заборгованості), станом на березень 2020 року мав заборгованість по аліментах у розмірі 11 359 грн. 84 коп.

За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позовної заяви.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

В зв`язку з відмовою в задоволенні вимог, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 173, 180, 267-271, 273 СК України, ст. ст. 10, 12, 13, 81, 137, 141, 263, 264, 265, 280-288 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 про припинення стягнення аліментів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 17.02.2021 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод