ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: №22-ц/819/600/21 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Базіль Л.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Давиденко І.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни, діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 листопада 2020 року, у складі судді Майдан С.І., у справі за позовом Кіріченка Віталія Михайловича, діючого від імені Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

10 жовтня 2019 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачкина користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.02.2008 року у розмірі 31373,96грн, яка складається з:

--- 2229,43грн заборгованість за кредитом;

--- 23923,55грн заборгованість по процентах за користування кредитом;

--- 3488,90грн заборгованість за пенею та комісією;

--- 250,00грн штраф (фіксована частина), 1482,09грн штраф (процентна складова), а також судові витрати в розмірі 1921,00грн.

Позов обґрунтований наступним.

Відповідно до укладеного договору №б/н від 28.02.2008 року відповідачка отримала кредит у розмірі 2800,00грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають Договір між сторонами.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.п.3.2, 3.3. Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку.

Пунктом 5.3. договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Умови договору передбачають сплату процентів, а також пені та штрафів у відповідному розмірі за неналежне виконання позичальником зобов`язання за договором.

Пунктом 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання з автоматичною елонгацією на той самий строк за відсутності поінформування жодної із сторін про його припинення.

На порушення умов договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 02.09.2019 року виникла заборгованість у розмірі 31373,96грн, яка складається з:

--- 2229,43грн заборгованість за кредитом;

--- 23923,55грн заборгованість по процентах за користування кредитом;

--- 3488,90грн заборгованість за пенею та комісією;

--- 250,00грн штраф (фіксована частина), 1482,09грн штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 листопада 2020 року позов було задоволено частково. Суд вирішив: стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 28.02.2008 року в розмірі 2229,43грн (тіло кредиту) та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 136,58грн; в решті позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та штрафами й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову та про залишення рішення суду в іншій частині без змін. При цьому послалася на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, зазначила, що судом першої інстанції не було враховано того, що сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі його істотні умови, зокрема сплата процентів за користування кредитом в розмірі 1,9% на місяць та штрафу за порушення зобов`язань в розмірі 250,00грн + 5% від суми позову було передбачено в Анкеті-заяві. При цьому послалася на наявні правові висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 23.12.2019 року (справа № 572/1169/17), 04.12.2019 року (справа №750/6058/17), від 26.02.2020 року (справа №355/1091/17), від 04.11.2020 року (справа №534/1072/18), відповідно до яких наявність узгодженого між сторонами базового розміру процентної ставки є підставою для задоволення вимог про стягнення заборгованості по процентах.

Також вказала, що судом не враховано необхідність повного і всебічного розгляду справи, про що зазначав і Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 року у справі №153/1334/16. Суд не пропонував позивачу надати додаткові докази для підтвердження частини заявлених вимог з метою повного і всебічного встановлення обставин справи. На підтвердження позовних вимог до апеляційної скарги додаються докази: довідка про відкриття рахунку, довідка про встановлення кредитного ліміту та виписка по рахунку. З огляду на вказане просить взяти їх до уваги і врахувати, що розмір заборгованості по процентах по 31.10.2015 року (строк закінчення дії картки) складає 1970,76грн, а саме: за період до 31.12.2012 року за ставкою 22,8% у розмірі 512,20грн; за період з 01.01.2013 року по 31.10.2015 року за ставкою 22,8% у розмірі 1458,56грн (2229,43грн (тіло кредиту) х 22,8% (розмір відсоткової ставки)/ 360 х 1033 (кількість днів). А також стягненню підлягають штрафи: 250,00грн (фіксована частина), 1482,09грн (процентна складова).

Отже, рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення 23923,55грн заборгованості по процентах за користування кредитом, 3488,90грн заборгованості за пенею і комісією, 250,00грн штрафу (фіксована частина), 1482,09грн штрафу (процентна складова) і не оскаржується в частині задоволення позовної вимоги про стягнення 2229,43грн заборгованості за кредитом (тіла кредиту).

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до витягу зі Статуту банку, погодженого НБУ 06.09.2019 року, позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства КБ "ПриватБанк", яке в свою чергу є правонаступником ЗАТ КБ "ПриватБанк" (а.с.22-23).

Відповідачка ОСОБА_1 подала 28.02.2008 року Заяву (а.с.9).

В ній вказані детальні дані про відповідачку, а потім дуже дрібним шрифтом наявний запис про наступне: позичальник погоджується з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг; що він (позичальник) ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання послуги і Тарифами. Своїм підписом я підтверджую факт отримання повної інформації про умови кредитування у ПриватБанку.

У розділі заяви "Додаткові відомості" наявний запис про те, що у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більше ніж на 120 днів, у зв`язку з вим банк змушений був звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250,00грн + 5% від суми позову.

У розділі заяви "Банківські послуги" стоїть галочка навпроти кредитної картки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду". Також вказаний кредитний ліміт 2800,00грн, а також базова процентна ставка по кредиту в розмірі 1,9% на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 1%. Крім того, зазначено, що погашення заборгованості може здійснюватися шляхом внесення коштів на картку клієнтом або списанням банком коштів з картки № НОМЕР_1 .

Отже, вказана заява містить відомості щодо розміру базової процентної ставки (1,9% на місяць) та щодо відповідальності за порушення зобов`язань (штраф у розмірі 250,00грн + 5% від суми позову).

Також позивачем надано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.10-14).

Зазначені Умови та Правила підпису позичальника (відповідачки) не містять.

Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним договором №б/н від 28.02.2008 року станом на 02.09.2019 року виникла заборгованість у розмірі 31373,96грн, яка складається з:

--- 2229,43грн заборгованість за кредитом;

--- 23923,55грн заборгованість по процентах за користування кредитом;

--- 3488,90грн заборгованість за пенею та комісією;

--- 250,00грн штраф (фіксована частина), 1482,09грн штраф (процентна складова) (а.с.5-8).

Згідно вказаного розрахунку банком встановлено таку процентну ставку: з 29.02.2008 року 22,8% (1,9% на місяць); з 01.01.2013 року по 02.08.2019 року 30% (2,5% на місяць).

Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи вказані положення закону, нероз`яснення судом першої інстанції позивачу його відповідних прав щодо залучення нових доказів, відсутність заперечень з боку відповідача проти залучення нових доказів, враховуючи, що залучення їх жодним чином не порушує прав відповідача, апеляційний суд вважає поважною причину неподання скаржником у встановлений строк докази, у зв`язку з чим ухвалив прийняти їх на стадії апеляційного перегляду справи.

Таким чином, при апеляційному розгляді до матеріалів справи були долучені: виписка за договором, довідка про видані картки та довідка про зміну кредитного ліміту.

Відповідно до довідки, наданої позивачем, відповідачці за кредитним договором було видано наступні кредитні картки: № НОМЕР_2 з датою відкриття 26.01.2008р та терміном дії до 01/12; № НОМЕР_3 з датою відкриття 20.12.2011р та терміном дії до 10/15 (а.с.80).

Також позивачем надано банківську виписку за період з 29.02.2008 року по 30.10.2019 року (за вказаними картками), яка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012р №578/5, згідно якого до таких первинних документів віднесені, зокрема виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок, повідомлення банків, касові й банківські документи (а.с.82-87).

Згідно вказаної виписки у 2008-2012 роках відповідачка досить часто користувався кредитною карткою, здійснював погашення боргу.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування первісно кредитний ліміт був встановлений в розмірі 2800,00грн. У подальшому Банк неодноразово змінював кредитний ліміт: до 2300,00грн з 15.10.2008 року, до 2200,00грн з 23.12.2008 року, до 1530,00грн з 22.07.2009 року тощо, остання зміна до 0,00грн з 30.10.2019 року (а.с.81).

В ході розгляду справи відповідачем жодних клопотань про застосування позовної давності заявлено не було.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи тіло кредиту в розмірі 2229,43грн та відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві позичальника не міститься положень про відповідальність у вигляді штрафу й пені за порушення зобов`язання, виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач як на підставу для стягнення процентів та пені й штрафу, відповідачем не підписані, що їх не можна вважати складовою кредитного договору.

Проте з таким висновком суду повністю погодитися не можна.

У справі встановлено і це підтверджується розрахунком заборгованості та випискою банку, що відповідачці (позичальнику) було відкрито картковий рахунок та видано кредитні картки: № НОМЕР_2 з датою відкриття 26.01.2008р та терміном дії до 01/12; № НОМЕР_3 з датою відкриття 20.12.2011р та терміном дії до 10/15.

Первісно кредитний ліміт був встановлений в розмірі 2800,00грн. У подальшому Банк змінював кредитний ліміт: до 2300,00грн з 15.10.2008 року, до 2200,00грн з 23.12.2008 року, до 1530,00грн з 22.07.2009 року тощо, остання зміна до 0,00грн з 30.10.2019 року тощо.

Відповідачка, погашаючи заборгованість за кредитом, тим самим прийняла умови договору та погодилася з ними. Із виписки, яка є первинними документом, а також з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка у 2008-2012 роках активно користувалася кредитною карткою, знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором. Заява позичальника містить відомості про кредитний ліміт 2800,00грн, а також про базову процентну ставку по кредиту в розмірі 1,9% на місяць на остаток заборгованості. Крім того, вона містить положення про штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів (250,00грн + 5% від суми позову).

Відповідачкою вказані обставини не заперечуються.

Щодо кредитного договору, укладеного між сторонами, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду, вважаючи за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, зробила такий нижчезазначений висновок щодо застосування відповідних норм права у правовідносинах, за яких кредитний договір укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації:

--- надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору;

--- на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить обов`язок сплати процентів за користування кредитом (якщо таке положення відсутнє в заяві), не містить відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань;

--- у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України.

У ч.ч.1-3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів".

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору;

--- враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як зазначено, у заяві позичальника процентна ставка зазначена. Крім того, у ній наявні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, пеню та штраф.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на заяву позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду, на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, враховуючи обставини справи, відсутність даних про визнання відповідачкою позову у відповідній частині та недоведення позивачем що саме вказані Умови та Правила надання банківських послуг підписані та визнані відповідачкою, можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, які відповідачкою не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту.

Аналогічними є й висновки Верховного Суду у постановах від 23.10.2019 року у справі № 136/695/17 та від 06.11.2019 року у справі № 755/1927/16-ц, ухвалених у тотожних справах за касаційними скаргами АТ КБ "ПриватБанк" у справах за участю позикодавця АТ КБ "ПриватБанк" та позичальників-фізичних осіб, в яких були винесені заочні рішення судом першої інстанції і в яких судами першої інстанції в задоволенні позовних вимог було відмовлено, апеляційними судами рішення суду першої інстанції було: в першій справі залишено без змін, а в другій справі скасовано й стягнуто тіло кредиту та штраф (фіксовану частину), а за наслідками розгляду касаційних справ банку: в першій справі судові рішення судів першої і другої інстанцій були скасовані в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту та ухвалено нове рішення про стягнення тіла кредиту, а в другій справі рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, пені та комісії, штрафу (процентної складової) було змінено у мотивувальній частині та викладено його у редакції цієї постанови, а саме з підстав того, що Умови та правила надання банківських послуг й Тарифи банку не є складовими кредитного договору.

Однак укладений кредитний договір містить зазначення про розмір процентної ставки (1,9% на місяць), містить відповідальність у вигляді неустойки (штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Отже, слід дійти висновку, що між сторонами був укладений кредитний договір, складовими якого є заява позичальника.

З приводу процентної ставки слід зазначити таке.

У самій заяві зазначено, що базова процентна ставка становить 1,9% на місяць (тобто 22,8% на рік), її зміна не передбачена. Однак, за вказаним договором процента ставка складає: з 29.02.2008 року 22,8% (1,9% на місяць); з 01.01.2013 року 30% (2,5% на місяць); з 21.08.2019 року 0,00%.

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного процесу, апеляційний суд вважає, що збільшення з 01.01.2013 року процентної ставки є таким, що не передбачено умовами договору.

Апеляційний суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)).

Строк закінчення картки є 31.10.2015 року, а тому банк має право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку до 31.10.2015 року.

Вимога про стягнення процентів, на думку апеляційного суду, підлягає частковому задоволенню, оскільки, як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.5-8), станом на 31.12.2012 року, коли процентна ставка становила 22,8% на рік (тобто 1,9% на місяць), заборгованість по процентах становила 512,20грн. З 01.01.2013 року, вже після, як вважає апеляційний суд, неправомірного підвищення процентної ставки до 30,0% на рік (тобто 2,5% на місяць), заборгованість по процентах збільшувалась, зокрема станом на 20.08.2019 року становила 23923,54грн.

З урахуванням відсутності доказів погодження з позичальником збільшення (вище 1,9% на місяць, тобто 22,8% на рік) процентної ставки, апеляційний суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаної в розрахунку суми процентів (23923,54грн). Натомість наявні підстави для стягнення заборгованості за процентами в розмірі 1970,76грн, яка обраховується станом по 31.10.2015 року (строк закінчення дії картки), а саме: за період до 31.12.2012 року за ставкою 22,8% у розмірі 512,20грн; за період з 01.01.2013 року по 31.10.2015 року за ставкою 22,8% у розмірі 1458,56грн (2229,43грн (тіло кредиту) х 22,8% (розмір відсоткової ставки)/ 360 х 1033 (кількість днів). Про це також вказується і в апеляційній скарзі.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, не врахував, що заява позичальника містить посилання на базову процентну ставку в 1,9% на місяць (22,8% на рік), а тому прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості по процентах.

Що ж стосується вимог про стягнення пені та штрафу, то апеляційний суд виходить з такого.

Як вже зазначалось, за довідкою пеня нараховується за несвоєчасне погашення заборгованості, а штраф нараховується за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів.

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення. Оскільки юридична відповідальність позичальника у вигляді сплати штрафу та пені встановлена по суті за тотожні порушення, їх одночасне застосування за одне і те саме порушення свідчить про недотримання судом положень, закріплених ст.61 Конституції України.

А тому, за недоведеності позивачем іншого, апеляційний суд вважає, що з заявлених одночасно двох вимог (стягнення пені та штрафу), не підлягає задоволенню з підстави порушення положень, закріплених ст.61 Конституції України, вимога про стягнення пені й комісії в розмірі 3488,90грн, як така, що не розмежовує свої складові та є більш обтяжливою для відповідачки у порівнянні з вимогою про стягнення штрафу (фіксована частина 250,00грн та процентна складова 5% від суми позову, а саме 5% від суми тіла кредиту та процентів (2229,43грн + 1970,76грн = 4200,19грн), тобто 210,00грн), яка складає 460,00грн (250,00грн + 210,00грн).

Отже, з урахуванням наведеного, того, що за умовами договору (про це вказано у Заяві позичальника від 28.02.2008 року) строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії платіжної картки,а за договором видано дві кредитні картки, з них остання з датою відкриття 20.12.2011р та терміном дії до 10/15, з урахуванням права позивача вимагати виконання зобов`язання, стягненню підлягає сума кредитної заборгованості в розмірі 4660,19грн, з яких:

--- 2229,43грн заборгованість за кредитом (тіло кредиту);

--- 1970,76грн заборгованість по процентах за користування кредитом;

--- 250,00грн штраф (фіксована частина), 210,00грн штраф (процентна складова), а всього штраф в розмірі 460,00грн.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом та штрафу, відповідно до п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України слід скасувати й ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову в цій частині, а саме про стягнення з відповідачки на користь позивача 1970,76грн заборгованості по процентах за користування кредитом та 460,00грн штрафу (фіксована частина й процентна складова). В решті позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом та штрафу слід відмовити.

Це ж рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені й комісії слід залишити без змін. В частині задоволення позовної вимоги про стягнення 2229,43грн заборгованості за кредитним договором (тіла кредиту) рішення суду в апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось.

Відтак, підлягає збільшенню сума заборгованості за кредитним договором, яку слід стягнути з відповідачки на користь позивача, з 2229,43грн до 4660,19грн.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України:

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову на відповідача;

2) у разі відмови в позові на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

Отже, з урахуванням задоволення позовних вимог на 14,85% (4660,19грн х 100% : 31373,96грн), з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору в 1921,00грн при поданні позову (а.с.24), в розмірі 285,26грн (14,85% х 1921,00грн : 100%). Відтак, в частині розподілу судових витрат рішення суду першої інстанції слід змінити, збільшивши розмір судових витрат, стягнутих з відповідачки на користь позивача, з 136,58грн до 285,26грн.

Також, із заявлених в апеляційній скарзі вимог на 29144,54грн (23923,55грн + 3488,90грн + 250,00грн + 1482,09грн) задоволено таких вимог на 2430,76грн (1970,76грн + 250,00грн + 210,00грн), тобто вимоги за апеляційною скаргою задоволено на 8,34% (2430,76грн х 100% : 29144,54грн). При поданні апеляційної скарги позивач поніс судові витрати в розмірі 2881,50грнгрн сплаченого в установленому законом розмірі судового збору (а.с.88). Відтак, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою при поданні апеляційної скарги судового збору, в розмірі 240,31грн (8,34% х 2881,50грн : 100%).

В решті доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують. У мотивувальній частині апеляційної скарги скаржник зробив розрахунок заборгованості по відсотках, розмір якої склав, на його думку, 1970,76грн. Суд апеляційної інстанції погодився з таким розміром заборгованості по відсотках. У прохальній же частині скарги скаржник просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, однак, на думку апеляційного суду, наявні підстави для стягнення заборгованості за процентами в розмірі 1970,76грн, яка обраховується станом по 31.10.2015 року (строк закінчення дії картки), а саме: за період до 31.12.2012 року за ставкою 22,8% у розмірі 512,20грн; за період з 01.01.2013 року по 31.10.2015 року за ставкою 22,8% у розмірі 1458,56грн (2229,43грн (тіло кредиту) х 22,8% (розмір відсоткової ставки)/ 360 х 1033 (кількість днів). Таким же чином, на думку апеляційного суду, з заявлених одночасно двох вимог (стягнення пені та штрафу), не підлягає задоволенню з підстави порушення положень, закріплених ст.61 Конституції України, вимога про стягнення пені й комісії в розмірі 3488,90грн, як така, що не розмежовує свої складові та є більш обтяжливою для відповідачки у порівнянні з вимогою про стягнення штрафу (фіксована частина 250,00грн та процентна складова 5% від суми позову, а саме 5% від суми тіла кредиту та процентів (2229,43грн + 1970,76грн = 4200,19грн), тобто 210,00грн), яка складає 460,00грн (250,00грн + 210,00грн).

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, 375, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни, діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", задовольнити частково.

Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 листопада 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом та штрафу скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 1970,76грн заборгованості по процентах за користування кредитом та 460,00грн штрафу (фіксована частина й процентна складова). В решті позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом та штрафу відмовити.

Це ж рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення пені й комісії залишити без змін.

Це ж рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про стягнення 2229,43грн заборгованості за кредитним договором (тіла кредиту) в апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось.

Збільшити стягнуту з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" загальну суму заборгованості за кредитним договором б/н від 28.02.2008 року з 2229,43грн до 4660,19грн.

Це ж рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити, збільшивши розмір судових витрат, стягнутих з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", з 136,58грн до 285,26грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору при поданні апеляційної скарги, в розмірі 240,31грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 02 березня 2021 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.В. Базіль

_ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська