Справа № 463/9055/19 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/3293/20 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:79
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П., суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Симець В.І.;

позивача ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 представника Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваним рішенням задоволено позов ОСОБА_1 до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, третя особа - голова Первинної профспілкової організації Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького Держко Ігор Зеновійович, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Визнано незаконним та скасовано наказ ректора Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького № 424кз від 13.09.2019 року про звільнення ОСОБА_1 від займаної посади завідувача відділу автоматизації бібліотечно-бібліографічних процесів бібліотеки з 16.09.2019 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача відділу автоматизації бібліотечно-бібліографічних процесів бібліотеки Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького з 16.09.2019 року.

Визнано незаконним запис № 16 від 01 лютого 2019 року у трудовій книжці серія НОМЕР_1 від 04 березня 2008 року ОСОБА_1 про припинення сумісництва провідного інженера бібліотеки у зв`язку із переведенням на штатну посаду завідувача відділу автоматизації бібліотечно-бібліографічних процесів бібліотеки Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інженера бібліотеки Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького за сумісництвом.

Стягнуто з Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 131 896 грн. 91 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 5 139 грн. 65 коп.

Стягнуто з Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького в дохід держави 1 536 грн. 80 коп. судового збору.

Дане рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 .

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та «забезпечити ухвалення нового рішення, яке буде відповідати вимогам статті 263 ЦПК України», покликаючись на те, що згадане рішення «не відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням процесуальних норм».

Порушеннями норм процесуального права апелянт вважає:

- те, що «суд допустив до участі у справі представників відповідача на підставі документу, не передбаченого ЦПК України», а саме під назвою «Доручення»;

- те, що «Відповідач на 7 днів пропустив 15-денний строк надання відзиву без поважних причин та клопотання про поновлення строку, проте суд взяв до уваги відзив»;

- те, що «усі документи, додані відповідачем до відзиву є недопустимими доказами, проте були взяті до уваги судом»;

- те, що «на основі безпідставного клопотання відповідача залучено третьою особою голову профспілкової організації Львівського національного медичного університету ім. Д.Галицького Держка І.З.»;

- те, що «суд не виконав вимоги, встановлені статтею 237 КЗпП України»;

- те, що «при оцінці доказів судом не враховані обставини, що вказують на підроблення доказів»;

Порушенням норм матеріального права апелянт вважає:

- те, що «судом поновлено позивача на посаду, якої не існувало протягом дії трудового договору позивача»;

- те, що «відсутні будь-які належні розпорядчі документи, що підтверджують зв`язок працівників, включаючи (позивача), що скорочуються та наказу про скорочення відділу»;

- те, що «при розгляді врахування переважного права на залишення на роботі суд бере до уваги відомості з недопустимих доказів, наданих відповідачем, які до цього ще й є очевидно підробленими»;

- те, що «визнаючи незаконним звільнення з посади провідного інженера бібліотеки за сумісництвом, суд не встановив дату звільнення»;

- те, що «зазначена сума компенсації не дозволяє встановити, за який період проведений розрахунок» (т.2, а.с. 64-73).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а частиною 2 ст. 356 ЦПК України - що в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість (зокрема) рішення (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6).

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи те, що саме за заявою позивача (апелянта) ОСОБА_1 від 24 січня 2019 року з проханням перевести його «на посаду завідувача відділу бібліотеки на 1,0 ставки (відділу автоматизації бібліотечно-бібліографічних процесів)» (копія якої є наявною у матеріалах справи; том 2, а.с. 99) його наказом відповідача від 24.01.2019 року № 25-к і було переведено «на посаду завідувача відділу бібліотеки (відділу автоматизації бібліотечно-бібліографічних процесів) на 1,0 ставки» (том 1, а.с. 14): згаданий наказ ОСОБА_1 не оскаржувався і такий залишається чинним.

Наказом відповідача від 13.09.2019 року № 424 ОСОБА_1 було звільнено з «посади завідувача відділу автоматизації бібліотечно-бібліографічних процесів бібліотеки» (том 1, а.с. 15).

«Відділ автоматизації бібліотечно-бібліографічних процесів» щонайпізніше з листопада 2012 року є в Структурі Наукової бібліотеки ЛНМУ імені Данила Галицького (том 1, а.с. 114).

Питання правильності ведення кадрової роботи в Університеті не було предметом спору у даній справі.

За вищенаведених обставин суд прийшов до вірного висновку про те, що позивач підлягає поновленню на роботі саме на посаді «завідувача відділу автоматизації бібліотечно-бібліографічних процесів бібліотеки», тобто на посаді на яку він був переведений у січні 2019 року за його ж заявою та саме з якої його і було звільнено у вересні 2019 року.

Відтак, доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивача поновлено «на посаду, якої не існувало протягом дії трудового договору позивача», до уваги прийматися не можуть.

Оскаржуване рішення містить детальні мотиви та розрахунки, виходячи з яких суд прийшов до висновку про те, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу саме у розмірі 131 896 грн. 91 коп.

Наведені в оскаржуваному рішенні розрахунки середнього заробітку позивача за час його вимушеного прогулу останнім відповідними розрахунками (доводами, запереченнями тощо) не спростовані (що є процесуальним обов`язком апелянта), а відтак доводи апеляційної скарги, які ставлять під сумнів середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу саме у розмірі 131 896 грн. 91 коп., до уваги прийматися не можуть: як такі, що ґрунтуються лише на припущеннях і не обґрунтовані відповідними розрахунками.

Для того, щоб на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника, суд поклав обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу (стаття 237 КЗпП), ця особа мала б бути притягнутою до участі у справі.

В той же час, у поданій до суду в жовтні 2019 року позовній заяві позивачем, крім Університету (як відповідача), інших учасників справи не зазначено і ця позовна заява не містить позовних вимог про застосування до відповідних службових осіб положень статті 237 КЗпП.

Чинний Цивільний процесуальний кодекс України не містить правил, які визначали б особливості розгляду судами трудових спорів, і (таким чином) правова підстава для залучення саме судом до участі у справі в якості третьої особи працівників, які винні в незаконному звільненні, є відсутньою.

В той же час, питання про притягнення до матеріальної відповідальності працівників (службових осіб), які є винними в незаконному звільненні працівників, може бути вирішеним поза межами спора про поновлення працівника на роботі - на підставі позову власника або уповноваженого ним органу, однак аж ніяк на стадії апеляційного розгляду даної справи.

За вищенаведеного доводи апеляційної скарги стосовно того, що «суд не виконав вимоги, встановлені статтею 237 КЗпП України», не можуть прийматися до уваги, оскільки наведені доводи не можуть бути правовою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Наведені апелянтом доводи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права (на його думку), а саме: про «допуск до участі у справі представників відповідача на підставі документу, не передбаченого ЦПК України» («Доручення»), про пропуск «строку надання відзиву», про «недопустимість доказів» «доданих відповідачем до відзиву» та про «безпідставність залучення третьою особою голови профспілкової організації ОСОБА_3 », також не можуть прийматися до уваги, оскільки наведене не призвело (і не могло призвести) до неправильного вирішення справи, так як позовні вимоги апелянта фактично були задоволеними у повному обсязі.

При цьому апеляційна скарга не містить доводів стосовно того, які саме зміни слід внести до резолютивної (чи іншої) частини оскаржуваного рішення з урахуванням вищенаведених доводів апелянта про порушення норм процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 вересня 2020 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 03 березня 2021 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.