Справа № 466/3440/19 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/2490/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

24.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив, в порядку розподілу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію належної йому частки у спільному майні подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 14.01.2016 перебував у шлюбі з відповідачкою. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26.03.2019 шлюб між сторонами розірвано. Протягом їх спільного проживання, за спільні кошти подружжя та в результаті спільної праці, ними були придбані речі для спільного проживання. Загальна вартість спільного майна подружжя, нажитого за час шлюбу у грошовому еквіваленті становить 183 935,72 грн, та складається з наступного: меблева стінка в кімнату 5 000,00 грн; кухонна стінка вартістю 10 000,00 грн; ноутбук фірми Asus вартістю4 000.00 грн; рідкокристалічний телевізор марки Samsung 4 вартістю 935,72 грн (на підтвердження даних покупок позивач надав фотографії з ОСОБА_3 , на фоні зазначених речей, а також видаткову накладну № ФЛЧФТ - 0904 - 15624646 від 21 грудня 2016 року на покупку телевізора); 160 000,00 грн - грошові кошти вкладені на депозитному рахунку, за номером НОМЕР_1 відкритим на ім`я ОСОБА_3 , у відділенні банку АТ КБ «ПриватБанк».

Позивач вказував, що депозит формувався за рахунок спільних коштів подружжя. Даний депозит було оформлено 03.01.2017 строком на один рік, тобто включно до 03.01.2018, сума на початок терміну складала 15 000,00 гривень, ставка по депозиту складала 20% річних. По закінчені депозиту, вони прийняли рішення продовжити строк дії даного депозитного договору на ще один рік. 06.01.2018 було поновлено депозитний договір, сума на початок терміну складала 117 625 гривень 14 копійок, ставка по даному договорі була 13.5% річних. Дата завершення дії другого терміну депозитного договору - 06.01.2019. Згідно виписки за договором «Стандарт» від 21.09.2018, станом на 07.09.2018, підсумкова сума по депозиту складала 152 557 гривень 78 копійок. Орієнтовна сума на момент завершення дії депозиту мала бути 160 000,00 гривень.

Зазначав, що кошти внесені на депозитний рахунок є спільним майном подружжя, та мають належати сторонам у рівних частках.

Таким чином, оскільки загальна вартість спільного майна подружжя, нажитого за час шлюбу у грошовому еквіваленті становить 183 935,72 грн, враховуючи інтереси подружжя, в порядку розподілу вартості спільного майна подружжя за ним необхідно визнати право компенсації 1/2 частини нажитого за час проживання у шлюбі майна в розмірі 91 967,86 грн.

18 червня 2019 ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким в порядку розподілу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію належної частки у спільному майні подружжя у розмірі 28 798,48 грн та судові витрати по справі.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 заявляючи позов про поділ спільного майна подружжя наводить нібито вичерпний перелік майна, яке було придбане під час їх подружнього життя, однак при цьому приховує ряд речей (майна), що були придбані за спільні кошти та на даний момент перебувають у його володінні (ноутбук, мобільні телефони, годинник Samsung Gear S3 Frontier та навушники Apple airpods).

Зазначала, що загальна вартість спільного майна подружжя, яке було нажите позивачем та відповідачем за час проживання у шлюбі складає грошову суму у розмірі 79 190,66 грн (тобто по 39 595,33 грн кожному з подружжя), які складаються з наступного: ноутбук марки Prodator (орієнтовна вартість 30000 грн); мобільний телефон Iphone 5 (точна вартість 5787,90 грн); мобільний телефон Iphone 7 32Gb imei: НОМЕР_2 (точна вартість 7 209.00 грн); мобільний телефон Iphone 7 32Gb imei: НОМЕР_3 (точна вартість 9 197.92 грн); мобільний телефон Xiomi Ml1 А1 (точна вартість 5861.12 грн); навушники Apple Airpods (точна вартість 6 199,00 грн); годинник Samsung Gear S3 Frontier (орієнтовна вартість 10 000 грн); рідкокристалічний телевізор марки Samsung (точна вартість 4 935.72 грн).

Просила в порядку розподілу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію належної частки у спільному майні в розмірі 28 798,48 грн., а також судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2020 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач за первісним позовом ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що депозит формувався з спільних сімейних коштів. Тому дані кошти є спільним майном, набутим за час перебування у цивільному шлюбі та проживання однією сім`єю, тобто є спільною сумісною власністю подружжя у рівних частках. Зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь які докази укладення договору дарування готівкових коштів між ОСОБА_3 та одним з її батьків, передачі будь яких коштів ОСОБА_3 її батьками. Відсутні й будь які підтвердження того, що саме ці, передані кошти вносились на Депозит.

Стверджує, що вирішуючи питання про визнання коштів, внесених на депозитний рахунок одного з подружжя, суд першої інстанції повинен був встановити наявність або відсутність підстав визнати ці кошти особистою приватною власністю одного з подружжя на підставі ст. 57 СК України. Якщо такі підстави відсутні або недоведені належними, допустимим, достатніми доказами, тим з подружжя хто про це заявляє - суд повинен застосовувати презумпцію спільності майна подружжя. Просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення, яким в порядку розподілу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 на користь апелянта грошову компенсацію належної частки у спільному майні подружжя (коштах розміщених на депозитному рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк») в розмірі 76 278,89 грн.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу позивача за первісним позовом, у якому наголошує, що кошти на депозитному рахунку є власністю ОСОБА_3 . Мотивує тим, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не фактом його придбання під час шлюбу, а спільною участю подружжя у набутті майна.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , просив апеляційну скаргу задовольнити. ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , відтак предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення суду в частині стягнення компенсації у спільному майні подружжя, коштах розміщених на депозитному рахунку№ НОМЕР_1 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом установлено, що 03.01.2017 ОСОБА_3 укладено з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу «Стандарт» строковий на 12 місяців номером рахунку № НОМЕР_1 . Як свідчать виписки за договором «Стандарт», сума на початок депозиту становила 15000 грн та в подальшому строк дії договору продовжувався до січня 2019 року та постійно поповнювався.

Сторони підтвердили, що фактично шлюбні відносини між ними припинено у вересні 2018 року.

Станом на вересень 2018 року, підсумкова сума депозиту складала 152557,78 грн (а.с.20-23, 61-63).

На початку січня 2019 року відповідач ОСОБА_3 зняла кошти з вказаного депозитного рахунку.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26.03.2019.

Вирішуючи спір, суд врахував пояснення свідків батьків ОСОБА_3 , які стверджували, що давали дочці кошти на депозитний рахунок як готівкою так і шляхом перерахунку коштів на банківський рахунок дочки.

З огляду на вищенаведені норми Закону, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині, адже як було встановлено, внесок на депозитний рахунок ОСОБА_3 здійснила в період перебування з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_3 не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження дарування грошових коштів саме їй її батьками, а не для спільного використання подружжям.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Здобуття доказів шляхом надання пояснень позивачем чинним ЦПК України не передбачено.

Показання батьків у якості свідків не є допустимими доказами, оскільки в силу положень частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Презумпція спільності права власності подружжя на депозитний договір, укладений в період шлюбу, не спростована ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції залишено поза увагою наведені обставини, зроблено висновок, який не відповідає обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог в частині поділу суми депозиту станом на вересень 2018 року (момент фактичного припинення шлюбних відносин).

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2020 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя скасувати.

Ухвалити нову постанову в цій частині, якою позов задовольнити частково, в порядку розподілу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 76 278,89 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:08.07.2021

Головуючий

Судді