22-ц/804/566/21
221/3969/20

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„25 лютого 2021 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 221/3969/20
Номер провадження 22-ц/804/566/21
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи:
відповідачДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 17 листопада 2020 року головуючого судді Безрук Т.В.зі складанням повного тексту судового рішення 17 листопада 2020 року по цивільній справі про відшкодування моральної шкоди,-
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» ( далі - ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» ) про відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що з 05 вересня 1996 року по 15 листопада 2010 року позивач працював на посадах машиніста підземних установок, електрослюсаря підземного на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1». 23 квітня 2010 року при виконанні трудових обов`язків з ним стався нещасний випадок на виробництві, у результаті виробничої травми він отримав закритий осколковий перелом на межі середньої треті й нижньої треті правої великої гомілкової кості зі зміщенням, рвана рана вуха справа. 26 жовтня 2010 року висновком обласного центру медико-соціальних експертиз м. Донецьк йому первинно встановлено 70 % втрати професійної працездатності по травмі від 23 квітня 2010 року, друга група інвалідності.
Після встановлення стійкої втрати працездатності позивач 15 листопада 2010 року звільнений через невідповідність займаній посаді за станом здоров`я.
31 жовтня 2010 року під час повторного огляду на МСЕК встановлено позивачу 60% втрати працездатності, третя група інвалідності. 07 листопада 2013 року під час наступного огляду на МСЕК встановлено 20% втрати працездатності, 13 грудня 2016 року 20% втрати працездатності, 12 грудня 2019 року 25% втрати працездатності.
З 14 листопада 2013 року по теперішній час продовжує працювати ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на посаді електрослюсаря підземного.Наслідки виробничих травм призвели до каліцтва другої групи. Змусили позивача залишитись без роботи на тривалий час, витрачати велику кількість коштів на лікування, огляди, відновлення. Хвороби приводять до тяжких фізичних і моральних страждань, порушились нормальні життєві зв`язки, життєва діяльність позивача обмежена.Все це приводить до фізичних, моральних страждань та дискомфорту. Тому, враховуючи принцип розумності, справедливості та співмірності моральної шкоди, враховуючи глибину моральних страждань у зв`язку з отриманими травмами на виробництві просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 70 000 грн.
Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 17 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, у розмірі 70000 грн;стягнуто до спеціального фонду Державного бюджету судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В апеляційній скарзі ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» просить змінити рішення суду та зменшити стягнутий розмір моральної шкоди з урахуванням узагальненого аналізу судової практики Вищого спеціалізованого суду України,де 10% дорівнює 3 000 грн,при 30%-9 000 грн,при 80 % -24 000 грн. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. За загальним правилом відсутність вини доводиться заподіювачем шкоди. Враховуючи те, що з боку відповідача ніяких протиправних дій не було спричинено, суд повинен був врахувати ці обставини при встановленні розміру моральної шкоди.

Крім того, звертають увагу суду, на те, що позивач з 14 листопада 2013 року по теперішній час працює на підприємстві свідомо, добровільно, усвідомлюючи, що специфіка роботи за його професією передбачає працю в шкідливих умовах для здоров`я. Отже, втрата професійної працездатності не перешкоджає позивачу продовжувати працювати на підприємстві, а тому, стягнуту суму відшкодування моральної шкоди за рішенням суду першої інстанції вважають неспівмірною. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про охорону праці» позивач мав право відмовитися від виконання роботи, якщо створилася виробнича ситуація чи навколишнє середовище небезпечне для його життя чи здоров`я. В будь-який час позивач міг розірвати з підприємством трудові відносини та змінити свою професію. Тому, його позовні вимоги носять лише формальний характер і ґрунтуються лише на діючій практиці розгляду судами аналогічних спорів.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Біцулова А.А. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції ,як законне та обґрунтоване, залишити без змін.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та представник ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 10 лютого 2021 року телефонограм, зареєстрованих в журналі телефонограм №3.9-13 за №№ 699,700 та судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с. 76,77,79,82) . В апеляційній скарзі ДП «Шахтоуправління »Південнодонбаське № 1» просили розгляд справи провести без участі представника підприємства ( а.с. 45-47).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що з 05 вересня 1996 року по 15 листопада 2010 року позивач працював на посадах машиніста підземних установок, електрослюсаря підземного на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», що підтверджено трудовою книжкою серії НОМЕР_1 (а.с.4-5).

23 квітня 2010 року при виконанні трудових обов`язків з ним стався нещасний випадок на виробництві, у результаті виробничої травми він отримав закритий осколковий перелом на межі середньої треті й нижньої треті правої великої гомілкової кості зі зміщенням. Рвана рана вуха справа, що підтверджено актом № 29 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом (а.с.6)

26 жовтня 2010 року висновком обласного центру медико-соціальних експертиз м. Донецьк позивачу первинно встановлено 70 % втрати професійної працездатності по травмі від 23 квітня 2010 року, друга група інвалідності (а.с.7)

Після встановлення стійкої втрати працездатності позивач 15 листопада 2010 року звільнений через невідповідність займаній посаді за станом здоров`я.

31 жовтня 2010 року під час повторного огляду на МСЕК встановлено позивачу 60% втрати працездатності, третя група інвалідності. 07 листопада 2013 року під час наступного огляду на МСЕК встановлено 20% втрати працездатності, 13 грудня 2016 року 20% втрати працездатності, 12 грудня 2019 року 25% втрати працездатності (а.с.8-12).

З 14 листопада 2013 року по теперішній час позивач продовжує працювати ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на посаді електрослюсаря підземного.

Задовольняючи позовні вимоги,суд першої інстанції виходив з того,що внаслідок отриманих в 2010 році травм позивач отримав первинно 70% втрати працездатності, другу групу інвалідності, через трудове каліцтво, був звільнений відповідачем з займаної посади за станом здоров`я та тривалий час не працював. Наразі, за мінуванням майже 10 років, ступень втрати професійної працездатності ОСОБА_1 складає 25%, отже з огляду на важкі наслідки на момент отримання травм,постійний характер негативних наслідків, обмеження життєдіяльності, порушення та зміну звичайного укладу життя і особистих зв`язків, ОСОБА_1 завдано моральну шкоду . З урахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважав заявлену позивачем вимогу обґрунтованою.

Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції прийняв до уваги конкретні обставини трудового каліцтва , ступінь тяжкості, характер та глибину пов`язаних з ним моральних і фізичних страждань, порушення нормального укладу життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль.

Апеляційний суд погоджується із наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та доказам, наявним у справі та поданим сторонами до суду першої інстанції, дано належну правову оцінку.

Протилежного, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем доведено не було.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Частинами першою, другою статті 153 КЗпП України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Тобто, відповідно до вказаної норми, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок отримання виробничої травми під час роботи в ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» та, як наслідок, втрати професійної працездатності первинно на 70 %.

Згідно з пунктом 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Зважаючи на те, що сторони перебували у трудових правовідносинах, трудове каліцтво позивач отримав під час виконання ним трудових обов`язків, тому наявні підстави, передбачені статтями 173, 237-1 КЗпП України, для відшкодування роботодавцем працівнику моральної шкоди, розмір якої позивачем визначено з урахуванням засад розумності та справедливості.

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин доводи апеляційної скарги відповідача щодо обізнаності позивача про шкідливі умови праці , відсутності вини відповідача в заподіянні шкоди, та недоведеність наявності моральної шкоди та її розміру , апеляційний суд визнає безпідставними та такими, що не впливають на правильність ухваленого рішення суду. Доводи відповідача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для зміни розміру відшкодування, відповідачем не надано.

Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції врахував тяжкість завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступінь первинної втрати його професійної працездатності від травми 23 травня 2010 року (70%), глибину моральних і фізичних страждань, тощо.

Висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, постановлено відповідно до вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно зі до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 17 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 03 березня 2021 року .

Судді: