Справа № 336/1024/20
Пр. № 4-с/336/3/2021
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

представника заявника адвоката Долі Д.М.,

представника заінтересованої особи адвоката Турчинського М.І.,

державного виконавця Кіорпе А.О.,

розглянувши справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), заінтересована особа товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Укртехфінанс»,

ВСТАНОВИВ:

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії та рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) П`яниди Б.В. під час здійснення виконавчого провадження.

В заяві зазначила, що в провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження № 58615433 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яке відкрите на підставі постанови державного виконавця П`яниди Б.В. від 13.03.2019 року. Вказана постанова є незаконною і такою, що підлягає скасуванню з таких підстав.

Виконавчий лист, на підставі якого відкрите виконавче провадження, має підчистки та замазування рукописного тексту коректором в графі «Відмітки державного виконавця про виконання рішення або про повернення виконавчого листа стягувачу із зазначенням причин повернення», що унеможливлює достеменне встановлення звернення до виконання судового рішення та, як наслідок, свідчить про пропущення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Відповідно до п. 29.33 «Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областе, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ» помарки і виправлення у виконавчих листах не допускаються. Разом з тим у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або державний виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні державним виконавцем, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова. З урахуванням викладеного виконавчий документ не відповідає вимогам закону, тому на його підставі було неможливо відкрити виконавче провадження.

Ще однією підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження є такі обставини. У згаданій графі виконавчого документа після підчистки та замазування рукописного тексту наявна примітка про повернення виконавчого документа стягувачу 28 лютого 2017 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа, виданого судом 4 квітня 2013 року, строк пред`явлення якого до виконання простирався до 21 грудня 2013 року. Як випливає із змісту ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 02.06.1999 року, державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Беручи до уваги ту обставину, що з моменту зазначеного у виконавчому листі строку пред`явлення його до виконання, а саме: 21 грудня 2013 року, до моменту його повернення, тобто до 28 грудня 2017 року, пройшло чотири роки та сім днів, у відсутність відміток про повернення виконавчого документа до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року сплив річний строк для пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання.

Окрім того, виконавчий лист містить посилання на ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності, який не відповідає ідентифікаційному коду стягувача у цьому провадженні, а юридичних осіб з таким ідентифікаційним кодом взагалі не існує.

Наведені обставини свідчать про невідповідність виконавчого документа вимогам закону, тому у державного виконавця не було підстав для відкриття виконавчого провадження за таким виконавчим листом, а виконавчий лист у відповідності до п. п. 2, 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» протягом трьох днів належало повернути стягувачу як такий, що не відповідає вимогам, передбаченим вказаною статтею Закону, а також поданий с пропуском встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У зв`язку з викладеним боржник у виконавчому провадженні в особі свого представника адвоката Долі Д.М. просить про визнання неправомірною та скасування оскаржуваної постанови.

Окрім того просить поновити строк для звернення до суду з цією скаргою, оскільки він пропущений з поважних причин через те, що постанова про відкриття провадження до заявника не надходила, але ОСОБА_1 отримала повідомлення про реалізацію житла шляхом проведення електронних торгів через державне підприємство «СЄТАМ». Дізнавшись про проведення вказаної процедури, заявник ознайомилась з матеріалами виконавчого провадження та встановила невідповідність виконавчого листа вимогам закону. Вказані обставини зумовили звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, розгляд якої увінчався постановленням ухвали про відмову у задоволенні заяви, в якій містилось роз`яснення про доцільність застосування для захисту права учасника виконавчого провадження положень Розділу УП ЦПК України, який регулює здійснення судового контролю за виконанням судових рішень. Отримавши копію вказаної ухвали 14 лютого 2020 року, заявник звернулась до суду з цією скаргою протягом встановленого законом десятиденного строку. Вказані обставини свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду, оскільки, подавши заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заявник була впевнена, що застосовує вірне знаряддя захисту права, а про доцільність оскарження дій державного виконавця дізналась лише отримавши копію ухвали.

У зв`язку з викладеним просить про задоволення скарги.

Ухвалою судді від 25.02.2020 року скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання в справі.

На підставі ухвали суду від 21.04.2020 року в справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс» заінтересовану особу акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» - замінено правонаступником товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укртехфінанс».

На підставі ухвали суду від 21.08.2020 року забезпечений розгляд скарги зупиненням стягнення за виконавчим листом № 0827/966/12 до розгляду судом скарги ОСОБА_1 на рішення та дії виконавця.

В судовому засіданні представник заявника підтримав доводи скарги, просить про її задоволення.

Представник Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кіорпе А.О., залучена до участі в справі через звільнення з посади державного виконавця П`яниди Б.В., заперечує проти задоволення скарги, зазначивши таке. Постанова від 13.03.2019 року про відкриття виконавчого провадження є законною, вона винесена у строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, посилання на який наявне в постанові державного виконавця від 28.11.2018 року. Невідповідність ідентифікаційного коду юридичної особи ідентифікаційному коду стягувача у виконавчому провадженні не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, а при відкритті виконавчого провадження важливою є лише наявність інформації про такий код, як вимагає законодавство про виконавче провадження. Наявність виправлень у виконавчому листі, зроблених державним виконавцем при попередньому здійсненні виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, не є підставою для повернення виконавчого листа.

Таким чином, державний виконавець не лише не припустився порушення вимог закону, а, навпаки, діяв у неухильній відповідності до встановлених законодавством про виконавче провадження правил, відхилення від яких за вказаних обставин і належало б розцінювати як протиправну поведінку, тому з урахуванням обов`язковості до виконання судових рішень, а також обов`язку державного виконавця вчиняти усі дії, спрямовані на належне виконання судового рішення, підстав для задоволення скарги немає.

Представник заінтересованої особи не вбачає підстав для задоволення скарги, оскільки порушення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання стягувачем допущено не було. Що стосується первісного пред`явлення виконавчого листа до виконання, яке мало місце 23 грудня 2013 року, останнім днем звернення до виконавчої служби у виконавчому листі зазначено 21 грудня 2013 року, проте вказаний день припадав на вихідний день, тому пред`явлення виконавчого документа до виконання у перший робочий день є таким, що повністю відповідає правилам процесуального закону про строки та законодавству про виконавче провадження. Законність вказаної постанови була предметом судового розгляду, за наслідками якого в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. В подальшому вказаний лист також пред`являвся протягом строку виконавчої давності, посилання на яке містилося в постанові про повернення виконавчого листа. Що стосується посилання в скарзі на необхідність вчинення усіх виконавчих дій з виконання рішення в шестимісячний строк, такі твердження є неспроможними, так як вказане положення закону лише стосується обов`язку виконавця виконати усі необхідні дії з виконання рішення протягом шестимісячного строку, проте обов`язок вчинення дій, який стосується державного виконавця, не означає обов`язок виконати рішення у вказаний строк, оскільки зобов`язання існують до їхнього повного виконання, проведеного належним чином. При цьому строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна і т. і. Сама ж ОСОБА_1 , звертаючись до суду з численними скаргами на дії державного виконавця під час здійснення вказаного виконавчого провадження, посягала на вчасне, у розумні строки, здійснення виконавчих дій.

Що стосується невірного ідентифікаційного коду юридичної особи, у виконавчому листі зазначений ідентифікаційний код Запорізької обласної дирекції як філії публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», від імені якої і був поданий позов, тому це згадування ідентифікаційного номеру не є порушенням законодавства, і в усякому випадку не може зумовити повернення виконавчого листа.

Відносно виправлень, внесених державним виконавцем у виконавчий лист, представник заінтересованої особи зазначає, що під час здійснення виконавчого провадження № 41473452 на підставі постанови державного виконавця було помилково винесено постанову від 08.12.2014 року про повернення виконавчого документа у зв`язку з пропуском строку пред`явлення до виконання, яку скасовано 23 грудня 2014 року у зв`язку з помилкою виконавця, тому і було виправлено попередній запис у виконавчому документі. Розпочате на підставі постанови від 14.01.2014 року виконавче провадження тривало до 28 грудня 2017 року, коли виконавчий лист був повернутий стягувачу. Наведені обставини свідчать про те, що виправлення пов`язано з помилкою виконавця та жодним чином не стосується строків пред`явлення документів до виконання.

Таким чином, зазначає представник, на момент відкриття провадження № 58615433 були відсутні передбачені законом підстави для повернення виконавчого документу, виконавчий лист був пред`явлений протягом строку виконавчої давності, не визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, тому немає підстав для визнання дій державного виконавця, вчинених у чіткій відповідності до закону, протиправними.

У відсутність ознак протиправності в оскаржуваному рішенні державного виконавця, скарга, на думку представника, задоволенню не підлягає.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані ними фактичні дані, суд знаходить скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних міркувань.

Судом встановлено, що в провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження № 58615433 про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» грошових коштів у сумі 260760 грн. 05 коп., відкрите на підставі постанови державного виконавця П`яниди Б.В. 13 березня 2019 року (а. с. 7).

Відповідно до ст. 448 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, який становить десять днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи, може бути поновлено судом.

Вирішуючи вимоги скарги про поновлення пропущеного строку, суд враховує те, що в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем оскаржуваної постанови, яка, у відповідності до вимог ст. ст. 28, 71 Закону України «Про виконавче провадження» повинна бути надіслана боржнику рекомендованим поштовим відправленням.

У зв`язку з викладеним суд, керуючись гарантованим Основним Законом України правом особи на доступ до правосуддя, а також положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних, за змістом якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, вважає за можливе визнати поважною причину пропуску строку і поновити його.

Згідно із ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Примусове виконання рішень в Україні покладається, в тому числі, на державну виконавчу службу (ст. 5 Закону України „Про виконавче провадження).

Процедура судового контролю за виконанням судових рішень внормована Розділом УП ЦПК України, саме в русло оскарження дій виконавця спрямовує заявник свої вимоги.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З наведеного положення цивільного процесуального законодавства випливає, що предметом цього судового розгляду є з`ясування, чи діяв державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, а також, чи не порушено рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення право чи свободу учасника виконавчого провадження.

Підставою для задоволення скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця за змістом ст. 451 ЦПК України є сукупність таких складових, як: встановлена судом неправомірність рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця (1) і порушення права сторони виконавчого провадження такими рішеннями, діями чи бездіяльністю (2).

Обов`язки виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, розв`язуючи цю скаргу, суд повинен, перш за все, встановити, чи відповідають вимогам законодавства прийняті державним виконавцем під час здійснення вказаного провадження рішення та виконавчі дії.

За змістом ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема: за заявою стягувача про примусове виконання рішення (ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Вимоги до виконавчого документа містяться в частині 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче пролвадження», відповідно до якої у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала (1); дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ (2); повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи (3); ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків) (4); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень (5); дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню) (6); строк пред`явлення рішення до виконання (7) .

Випадки повернення виконавчого документа стягувачу внормовані частиною 4 ст. 4 Закону і до них відносяться випадки, якщо: рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання (1); пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (2); боржника визнано банкрутом (3); Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника (4); юридичну особу - боржника припинено (5); виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону (6); виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень (7); стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим (8); виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем (9); виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю (10).

Наведений перелік підстав для повернення виконавчого документа є вичерпним, і до нього відносяться підстави, з яких, на думку боржника, державний виконавець повинен був повернути виконавчий лист, а саме: невідповідність виконавчого листа вимогам ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження»; пропущення встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Оцінюючи наведені на обґрунтування означених підстав доводи, суд не може погодитися з їхньою ґрунтовністю, виходячи з такого.

Як на невідповідність виконавчого листа вимогам законодавства посилається заявниця на наявність в ньому замазувань рукописного тексту.

Такої передумови для повернення виконавчого документа перелік підстав для вчинення вказаної дії, який, як зазначено, є вичерпним, не містить, тому суд не приймає до уваги вказані доводи при розв`язанні скарги.

Що стосується невідповідності зазначеного у виконавчому листі ідентифікаційного коду стягувача, суд бере до уваги, що така вимога до виконавчого документа, як зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи, наявна в переліку вимог до виконавчого документа, проте виходить з того, що ця вимога припускає наявність посилання на цей реквізит, а не обов`язок його точного зазначення.

І так як у виконавчому листі наявна вказівка на ідентифікаційний код стягувача, який не відповідає ідентифікаційному коду акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», а є ідентифікаційним кодом філії, в особі якої фінансова установа звернулася до суду за захистом свого права, суд не вбачає в цій невідповідності посягання на вимогу, встановлену пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону «Про виконавче провадження», про зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника.

Що стосується тверджень про пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, суд не погоджується з ними, виходячи з такого.

Строки у виконавчому провадженні внормовані статтею 11 спеціального Закону і ними є періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.

Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання встановлені статтею 12 Закону «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Як встановлено судом вперше виконавче провадження за виконавчим листом з виконання рішення суду в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 відкрито на підставі постанови державного виконавця від 14.01.2014 року.

Вказана постанова була предметом оскарження боржником у виконавчому провадженні, проте рішенням суду, яке набрало законної сили, ознак неправомірності вказаного рішення державного виконавця не встановлено, тому на його підставі здійснювалось виконавче провадження до 28 грудня 2017 року, коли виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», який передбачає повернення виконавчого листа у зв`язку з тим, що стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.

Повторне звернення стягувача до виконавчої служби відбулось у липні 2018 року та увінчалось відкриттям виконавчого провадження на підставі постанови державного виконавця від 20.07.2018 року (а. с. 83). На підстав заяви стягувача у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ був повернутий стягувачу 28 листопада 2018 року, про що державним виконавцем в цей же день винесено постанову (а. с. 82).

Як випливає із змісту частини 5 ст. 37 ЗУ України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Виходячи з встановлених судом обставин, стягувач дотримався вказаних строків, повторно подаючи виконавчий лист протягом встановленої законом виконавчої давності: як після повернення виконавчого листа, що відбулося 28 грудня 2017 року, звернувшись до виконавчої служби 20 липня 2018 року; так і після повернення виконавчого листа на підставі постанови від 28.11.2018 року, звернувшись до державної виконавчої служби в березні 2019 року, наслідком чого стало винесення оскаржуваної постанови від 13.03.2019 року (а. с. 7-8).

Дотримання стягувачем встановлених законодавством про виконавче провадження строків виконавчої давності підтверджується винесенням постанов про відкриття провадження в справі, порушення ж строку звернення виконавчого документа до виконання не доведено заявником; навпаки, - ці твердження спростовуються дослідженими судом фактичними даними.

Твердження заявника про те, що вказаний строк міг бути порушеним протягом існування виконавчого провадження з 14 січня 2014 року по 28 грудня 2017 року, є хибними, оскільки законом не встановлено граничних строків здійснення виконавчого провадження, які б обчислювалися одиницями виміру часу.

Строки ж здійснення виконавчого провадження, встановлені статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження у редакції Закону № 606-ХІV від 21.04.1999 року, що діяв на час відкриття виконавчого провадження на підставі постанови виконавця від 14.01.2014 року, пов`язані з завершенням виконавчого провадження на підставі таких подій:

закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону;

повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону;

повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Що стосується тверджень про обов`язок державного виконавця у відповідності до частини 2 наведеної статті 30 Закону провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, встановлені цією нормою строки стосуються обов`язку державного виконавця в зазначений строк виконати комплекс необхідних дій в інтересах ефективного здійснення провадження, сам же цей строк не співпадає з тривалістю виконавчого провадження. А строк здійснення виконавчого провадження, за змістом ч. 2 ст. 30 Закону, не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника і т.і.

У зв`язку з викладеним суд вважає, що тривале здійснення виконавчого провадження після його відкриття, яке мало місце 14 січня 2014 року, могло б бути предметом оскарження дій або бездіяльності державного виконавця під час здійснення вказаного провадження, і не є належним до предмету цього розгляду, який стосується доводів про пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Як випливає із змісту ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги, а відповідно до ч. 2 цієї статті у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає неправомірними рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

До засад виконавчого провадження у відповідності до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» відносяться, зокрема , законність та обов`язковість виконання судового рішення.

Оскільки законом встановлений спосіб поновлення права особи шляхом визнання дій виконавця неправомірними, не вбачаючи в діях та рішенні виконавця при здійсненні виконавчого провадження ознак порушення законності та неправомірного посягання на права заявника, суд не вбачає підстав для задоволення скарги в цій частині.

Керуючись ст. ст. 447-453, 352, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду зі скаргою на дії виконавця.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали.

Повну ухвалу складено 1 березня 2021 року.

Суддя О.В. Щаслива