КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/12762/20

номер провадження: 22-ц/824/6551/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вареника Андрія Миколайовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2021 року у складі судді Усатова Д.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що з 30 січня 2015 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2018 року. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказував, що він та відповідачка проживають окремо, дитина проживає з матір`ю. Зазначає, що він приймає участь в утриманні дитини, регулярно перераховує відповідачу грошові кошти на утримання їх дочки в розмірі 1 000 грн 00 коп., щомісяця, що підтверджується чеками про переказ коштів. Однак, відповідач звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу, за результатами розгляду якої Києво-Святошинським районним судом Київської області було видано судовий наказ від 30 квітня 2020 року у справі № 369/4618/20 про стягнення з нього на користь відповідачки аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) на дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач вказував, що при визначенні судом розміру аліментів не було враховано істотні обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, а саме, що він не має постійного місця роботи та постійного сталого доходу, 28 листопада 2018 року він одружився з ОСОБА_4 і від цього шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його дружина ОСОБА_4 з 08 травня 2019 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Також вказував, що його батько ОСОБА_6 проживає разом з ним, є пенсіонером за віком, отримує пенсію в розмірі 1 712 грн 00 коп. на місяць та не може повноцінно пересуватись та обслуговувати себе, внаслідок отриманої у травні 2020 року травми й перенесеної операції. До того ж у позивача є фінансове зобов`язання по компенсації шкоди, заподіяної 17 лютого 2018 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за яким він має сплачувати щомісяця до 25 серпня 2023 року по 2 035 грн 00 коп., а всього 73 269 грн 94 коп., а також до 25 серпня 2021 року по 1 350 грн 00 коп., а всього 16 206 грн 04 коп. Зазначав, що він не має нерухомого та рухомого майна, а також рахунки у банках.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив змінити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь відповідачки на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2020 року у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття, на 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом не встановлено обставин, які б перешкоджали позивачу сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), а тому відсутні підстави для зменшення розміру аліментів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Вареник А.М. подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було надано належної оцінки підставам, якими обґрунтовано позов, а саме, що позивач не має постійного місця роботи та постійного сталого доходу, на його утриманні одночасно перебуває двоє малолітніх дітей, його дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною, унаслідок чого знаходиться на його утриманні, його батько є непрацездатним і отримує пенсію всього 1 712 грн 00 коп. на місяць та знаходиться на його утриманні. У зв`язку з отриманою травмою його батько потребує тривалого й дорогого лікування та реабілітації. Також позивач має фінансове зобов`язання по компенсації шкоди, заподіяної 17 лютого 2018 року, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за яким він має сплачувати платежі щомісяця до 25 серпня 2023 року. У позивача відсутнє нерухоме та рухоме майно, а також рахунки у банках, які б свідчили про його значні статки та можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Мукомел В.Р. зазначає, що позивачем не надано доказів здійснення спроб щодо пошуку роботи. Вказує, що відповідачка, працюючи комірником у ПП «Стар Трейд 1», прикладає усі зусилля для забезпечення потреб їх спільної з позивачем дитини, яка проживає з нею, у зв`язку з чим на останню покладається обов`язок не тільки в матеріальному забезпеченні дитини, але й у постійному вихованні. Звертає увагу на ту обставину, що лікувальні рекомендації щодо батька позивача мали разовий характер, відомості про необхідність постійного стороннього догляду за ним відсутні. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Також представник відповідачки адвокат Мукомел В.Р. просила стягнути з позивача на користь відповідачки понесені нею судові витрати на правову допомогу у розмірі 7 000 грн 00 коп.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 30 січня 2015 року ОСОБА_1 перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2018 року.

Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Установлено, що сторони проживають окремо, дитина проживає з матір`ю ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3

30 квітня 2020 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було видано судовий наказ у справі № 369/4618/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) на дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття.

Звертаючись з даним позовом, позивач ОСОБА_1 вважав, що у нього наявні підстави для зменшення розміру аліментів у зазначеному ним розмірі.

Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

У разі видачі судового наказу відповідно до п.4 ч.1 ст.161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів (ч.7 ст.170 ЦПК України).

Частиною 1 ст.192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», судам роз`яснено, що відповідно до ст.192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.ст.183, 184 СК України.

Від указаного правового висновку Велика Палата Верховного Суду не відступала ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі №682/3112/18).

Відповідно до ч.1 ст.82 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Обгрунтовуючи позов про зменшення розміру аліментів, ОСОБА_1 зазначав, що 28 листопада 2018 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_5 , що підтверджується відповідними свідоцтвами (а.с.13,14), тобто на даний час на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, а також і дружина ОСОБА_4 , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною (а.с.15). Також просив урахувати, що він ніде не працює, а також має на утриманні непрацездатного батька, який отримує пенсію у розмірі 1 712 грн 00 коп. та за станом здоров`я потребує лікування (а.с.16-19, 70, 71). Крім того, він має фінансові зобов`язання по компенсації шкоди, заподіяної 17 лютого 2018 року, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за яким він має сплачувати платежі щомісяця до 25 серпня 2023 року, що підтверджується відповідними договорами (а.с.75-78). Наголошував, що він не має нерухомого та рухомого майна, а також рахунків у банках.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом ст.180 СК України обов`язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків.

Відповідно ст.141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З аналізу ст.192 СК України та наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову.

Як убачається з матеріалів справи, позивач на незадовільний стан здоров`я не посилається, є працездатною, молодою за віком особою (28 років).

Зазначаючи про те, що він не має постійного місця роботи та постійного сталого доходу, має фінансові зобов`язання, ОСОБА_1 джерела та величину свого доходу не вказує, хоча зазначає, що на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, дружина та непрацездатний батько. При цьому позивач повинен утримати і себе, що тягне матеріальні витрати, а тому, на думку колегії суддів, указане свідчить про те, що ОСОБА_1 приховує своє дійсне матеріальне становище.

Крім того, колегія суддів ураховує, що ОСОБА_1 має можливість влаштуватися на роботу, проте таких спроб не здійснює, оскільки на обліку осіб, які шукають роботу не перебуває.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не відноситься до переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку щодо утримання дитини (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі №344/10971/16).

При цьому посилання позивача на те, що у нього на утриманні знаходиться непрацездатний батько, на висновок суду не впливає, оскільки останній забезпечений пенсією, а надані позивачем виписки із медичних карт стаціонарного хворого ОСОБА_6 від 29 травня 2020 року та 18 жовтня 2020 року, не містять посилань про медичну необхідність його направлення на Медико-соціальну експертну комісію, яка відповідно до чинного законодавства наділена повноваженнями щодо вирішення питання потреби особи у сторонньому догляді.

Не містять вказані виписки і призначення батьку позивача лікування, яке потребує значних матеріальних витрат, як про це він зазначає.

Посилання позивача, як на підставу для зменшення розміру стягуваних аліментів, на те, що в нього на утриманні перебуває малолітній син від іншого шлюбу, не заслуговує на увагу, оскільки обов`язок по його утриманню несе не тільки він, але і його дружина.

Крім того, Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» установлено право сімей з дітьми на державну допомогу, яка при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Отже лише факт народження другої дитини та перебування дружини у відпустці по догляду за дитиною не є підставою для зменшення аліментів на першу дитину.

При цьому колегія суддів ураховує, що аліменти на утримання сина від іншого шлюбу з позивача не стягуються, син проживає разом з ним та грошові кошти на його утримання витрачаються позивачем на власний розсуд в залежності від потреб дитини, тоді як малолітня дочка сторін у даній справі проживає окремо від батька, в силу чого не в повному обсязі отримує батьківську увагу та турботу, аліменти на її утримання позивач повинен сплачувати за судовим рішенням суду один раз в місяць, участі у додаткових витратах не бере. Вимог про їх стягнення протягом усього часу окремого проживання відповідачці не пред`являлось.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 та ч.8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

На виконання вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України позивач не довів, що його матеріальний або сімейний стан унеможливлює виплату ним аліментів на утримання дочки в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) до досягнення нею повноліття, та на думку суду, не створює для позивача надмірний тягар та не порушує права другої дитини на належне утримання.

На наявність інших підстав для зменшення розміру аліментів позивач не вказував та судом таких підстав під час розгляду справи не встановлено.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать зокрема і витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

Частинами 2,3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року №308/15007/15-ц дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Представником ОСОБА_2 - адвокатом Мукомел В.Р. у відзиві на апеляційну скаргу заявлено клопотання про стягнення з позивача на користь відповідачки судових витрат, понесених нею у суді апеляційної інстанції в розмірі 7 000 грн 00 коп. з наданням попереднього орієнтовного розрахунку судових витрат (а.с.133-141).

25 листопада 2020 року ОСОБА_2 з адвокатом Мукомел В.Р., яка діє на підставі свідоцтва про право на здійснення адвокатської діяльності серія ВН №000201 від 13 грудня 2017 року, було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги, за умовами якого адвокат взяла на себе зобов`язання надати ОСОБА_2 правову допомогу щодо захисту (представництва) законних прав та інтересів у судовій справі №369/12762/20 щодо зміни розміру аліментів на дитину (пункт п. 1.1 договору). ОСОБА_2 взяла на себе обов`язок щодо сплати гонорару адвокату, який оформлюється додатком до даного договору ( пункти 2.3, 4.1 договору).

Відповідно до додатку №2 від 28 травня 2021 року до вказаного договору про надання правової (правничої) допомоги від 25 листопада 2020 року, сторони домовилися, що ОСОБА_2 зобов`язується оплатити 7 000 грн 00 коп., які остання сплатила 10 червня 2021 року та 16 червня 2021 року, що підтверджується відповідними квитанціями.

Представник позивача заперечив проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в заявленому відповідачкою розмірі, посилаючись на не співмірність таких витрат та їх необгрунтованість відповідності цьому критерію, а саме, за отримання адвокатом копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційної скарги в Київському апеляційному суді, вивчення матеріалів справи, аналіз нормативно-правових актів, складання відзиву, участь у судовому засіданні в апеляційному суді, фактичні витрати (друк документів та їх копіювання).

Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16 зазначив, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналізуючи заявлений відповідачем розмір гонорару адвоката, які вона сплатила за отримання адвокатом копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційної скарги в Київському апеляційному суді, вивчення матеріалів справи, аналіз нормативно-правових актів, складання відзиву, участь у судовому засіданні в апеляційному суді, фактичні витрати (друк документів та їх копіювання), апеляційний суд вважає, що вказані послуги не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, зважаючи на ту обставину, що дана категорія справ є справою незначної складності.

На підставі викладеного, апеляційний суд, ураховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, дійшов висновку про те, що заявлена ОСОБА_2 сума судових витрат по сплаті витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню з 7 000 грн 00 коп. до 3 500 грн 00 коп.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вареника Андрія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , індивідуальний податковий номер: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , індивідуальний податковий номер: НОМЕР_2 ,) понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: