КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року місто Київ.

Справа 753/15484/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10337/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Желепи О.В.

суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі Міщенко Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року (у складі судді Коренюк А.М., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Оймар Косметікс Інтернаціонал Лтд про розірвання трудового договору та визнання повноважень за посадою припиненими у зв`язку зі звільненням за власним бажанням, внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичний осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до компанії Оймар Косметікс Інтернаціонал Лтд про розірвання трудового договору та визнання повноважень за посадою припиненими у зв'язку зі звільненням за власним бажанням, внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичний осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Мотивуючи свої вимоги тим, що він відповідно до наказу № 7-К від 23 грудня 2011 року був прийнятий на роботу до ТОВ «Оймар Косметікс Україна» на посаду генерального директора вказаного товариства. З огляду на те, що одноособовий учасник ТОВ «Оймар Косметікс Україна» - Оймар Косметікс Інтернаціонал Лтд не опікується своїм підприємством, товариство не має найманих працівників окрім генерального директора у його особі, вказане товариство не виконує поставлені економічні завдання, він втратив економічну та іншу зацікавленість у перебуванні у трудових відносинах з ТОВ «Оймар Косметікс Україна», й наразі має бажання звільнитися з посади в ТОВ «Оймар Косметікс Україна», проте цього зробити не може, оскільки зв'язку із компанією Оймар Косметікс Інтернаціонал Лтд не має, а тому він не може реалізувати своє право на звільнення та отримати право працевлаштуватися на інше підприємство, що порушує його трудове право. За таких підстав вважає, що його право на звільнення з ТОВ «Оймар Косметікс Україна» має бути поновлене шляхом звільнення за статтею 38 КЗпП України - за власним бажанням в судовому порядку.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, ОСОБА_1 18.05.2021 року звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати та постановити нове, про задоволення позовних вимог.

Посилається на те, що оскаржуване рішення є таким, що не відповідає нормам матеріального права, постановлено з неповним з`ясуваням обставин справи, судом невірно встановлено, що розгляд трудових спорів з вирішення питання про розірвання трудового договору (звільнення працівника з посади) не входить до компетенції районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів.

Вказує, що він обрав належний спосіб захисту, направлений на відновлення трудових прав, гарантованих законодавством України, внаслідок їх порушення відповідачем, а саме право розірвати трудовий договір, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України та право щодо вільного вибору праці, закріплене ст. 43 Конституції України.

Зазначає, що в порядку, передбаченому ст. 38 Кодексу Законів про працю України письмовою заявою позивач повідомив відповідача, до компетенції якого належить призначення та звільнення керівника товариства, про своє бажання звільнитися з посади Генерального директора товариства за власним бажанням. Однак відповідач, проігнорував повідомлення про звільнення з посади Генерального директора ТОВ «Аймар Косметікс Україна», не з`явився на позачергові загальні збори товариства та не розглянув по суті заяву про звільнення протягом передбачених законодавством строків, не виконав покладені на нього Статутом обов`язки по створенню нового виконавчого органу (призначення директора) та дій щодо внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців, таким чином, своєю бездіяльністю порушив права позивача на припинення трудових відносин.

Відзиву на апеляційну скаргу, в строк визначений судом подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду , призначене на 06 липня 2021 року сторони не з`явились. Про день і час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Так, як рішення суду постановлено за відсутності сторін, відповідно до ст. 268 ЦПК України датою його постановлення є дата складання повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до наказу № 7-К від 23 грудня 2011 року позивач прийнятий на роботу до ТОВ «Оймар Косметікс Україна» на посаду генерального директора вказаного товариства (а.с.10).

Наразі у зв'язку з бажанням позивача працевлаштуватися до іншого роботодавця, позивач ініціює звільнення з посади генерального директора ТОВ «Оймар Косметікс Україна», проте не може звільнитись, оскільки засновник товариства, з яким він перебуває у трудових відносинах не скликає загальні збори, до повноважень яких віднесено питання звільнення генерального директора.

Так, 10 січня 2020 року позивачем як генеральним директором ТОВ «Оймар Косметікс Україна» ініційоване скликання загальних зборів учасників вказаного товариства на 28 лютого 2020 року, порядок денний якого передбачав питання про його звільнення, проте загальні збори не відбулись з підстав неявки одного та єдиного учасника й власника, який володіє 100% статутного фонду - Оймар Косметікс Інтернаціонал Лтд.

Статутом ТОВ «Оймар Косметікс Україна» передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів товариства відноситься призначення та звільнення з посади генерального директора.

Позивач вважає, що він мав бути звільненя рішенням загальних зборів товариства 28 лютого 2020 року, проте цього не відбулося у зв`язку із тим, що такі збори не відбулися, відтак позивач вважає, що його права мали би бути захищені шляхом ухвалення рішення суду про розірвання трудового договору з29 лютого 2020 року, у звязку зі звільненням на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням працівника.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач з позовними вимогами про розірвання трудового договору , мав звертатись до Товариства в якому він займає посаду Генерального директора, а не до засновника, який не скликав та не з`явився на загальні збори.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону .

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч.1 ст. 21 КЗпП України).

Відповідно до ст. 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв`язку з направленням на роботу в іншу місцевість; правовий захист від не обґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165)).

З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя».

У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.

Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні.

Особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства.

У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, зокрема через неможливість зібрати збори, керівнику з метою захисту своїх прав надано можливість звернутись до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими на підставі частини першої статті 38 КЗпП україни.

Разом з тим , позовні вимоги в такому випадку мають бути заявлені до тієї юридичної особи, з якою позивач перебуває у трудових відносинах, а не до засновника.

Вказане підтверджено також численною судовою практикою в тому числі і в справах, що розглядались Верховним судом: № 761/40378/18 (постанова від 17 березня 2021 року), № 520/11437/16-ц. (постанова від 03 липня 2019 року)та в справі № 758/1861/18(постанова від 24 грудня 2019 року)

Апеляційний суд, звертає увагу на те, що в цих справах позивачі заявляли вимоги до тієї юридичної особи з якою перебували у трудових відносинах, посилаючись на аналогічні обставини, щодо не скликання загальних зборів з питання звільнення керівника.

За вищевикладеного, колегія суддів роз`яснює позивачу, що відмова в позові про розірвання трудових відносин, який був заявлений до неналежного відповідача -засновника юридичної особи, з якою позивач перебував у трудових відносинах, не позбавляє його права звернутись з вимогами про припинення трудових відносин до належного відповідача.

Разом з тим, колегія суддів погоджується, що мотивуючи рішення про відмову, суд першої інстанції помилково вказав, що розгляд трудових спорів з вирішенням судом питання про розірвання трудового договору (звільнення працівника з посади) не входить до компетенції районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів.

Відповідно до п.3 ч.І ст.232 КЗпП України чітко визначено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян з питань звільнення,зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Тому, розгляд трудового спору з вирішенням судом питання про припинення трудових відносин, як в даному випадку, входить до компетенції районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів в тому числі і Дарницького районного суду м. Києва.

Ураховуючи викладене та керуючись ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Оскільки рішення змінено лише в частині мотивування, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст.268, 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена 08 червня 2021 року.

Судді: О.В. Желепа

В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик