Справа № 643/9482/20
Провадження № 2/643/830/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до: ОСОБА_3

про: розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач) про:

-розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрованого 12.09.2003 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 1042;

-стягнення з відповідача аліментів з індексацією на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 24 000, 00 грн. відповідно до статті 176 Цивільного процесуального кодексу України за період шість місяців до моменту звернення до суду, та 4 000, 00 грн. щомісячно, починаючи з 16.06.2020 року і до повноліття дитини.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що шлюбне життя між ним та відповідачем не склалося, з 16.03.2019 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Неповнолітня дитина, яка народилася від шлюбу, наразі проживає з позивачем і знаходиться на повному його утриманні. Проте, відповідач не виконує свого обов`язку з утримання дитини та не надає матеріальної допомоги. У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

У судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позову.

При цьому, позивач зазначив, що спільне життя з відповідачем є неможливим, категорично заперечував проти надання строку для примирення. Також позивач зазначив, що його заробітна плата, яку він фактично отримує, складає 2 600, 00 грн. в місяць. Дитина навчається на 1 курсі коледжу та отримує стипендію в сумі 900, 00 грн. На утримання дитини позивач, окрім іншого, витрачає 2 000, 00 грн. на репетиторів з іноземної мови (800, 00 грн. в місяць) та математики (200, 00 грн. за урок, займається дитина 2 разі на тиждень). Також позивач зазначив, що з 2018 року до введення на території України карантину дитина відвідувала секцію тенісу, і після закінчення карантину дитина знову буде відвідувати цю секцію, вартість якої коштує 360, 00 грн. Крім того, позивач дає дитині кошти на кишенькові витрати приблизно 150, 00 грн. 200, 00 грн. на тиждень на проїзд та харчування.

Відповідач у судовому засіданні спочатку проти розірвання шлюбу заперечував, а в подальшому вказав, що з огляду на відсутність у позивача бажання зберегти шлюб він не заперечує проти його розірвання. Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів відповідач зазначив, що дитина проживає разом з позивачем, проте сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі він не має можливості, оскільки має поганий стан здоров`я через хворобу спини, внаслідок чого він може працевлаштуватися лише на легку роботу. При цьому, відповідач зазначив, що з 06.02.2021 року він прийнятий на роботу з іспитовим строком до Комунального закладу «Харківський міський центр реінтеграції бездомних осіб» на посаду чергового з режиму, з посадовим окладом 2 670, 00 грн. Також відповідач посилається на те, що надає матеріальну допомогу своєму батькові похилого віку, який хворіє. Окрім того, відповідач стверджує, що надає матеріальну допомогу своєму синові в силу наявних можливостей.

У судовому засіданні 09.02.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

12.09.2003 року між ОСОБА_3 (відповідач) та ОСОБА_5 (позивач) було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис № 1042.

Від шлюбу подружжя має дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції 07.12.2005 року.

Позивач зазначає, що їх спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки у них відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя та виховання сина, повністю відсутнє взаєморозуміння в побутових та особистих питаннях. Ніяких почуттів, окрім неприязних, між ним та відповідачем не має. З відповідачем спільного господарства не ведуть, з 16.03.2019 року разом не проживають.

Також позивач зазначив, що дитина залишилася проживати з ним та знаходиться на повному його утриманні, проте відповідач ухиляється від покладеного на нього приписами статті 180 Сімейного кодексу України обов`язку утримувати дитину, з березня 2019 року не цікавиться життям сина та не надавав жодної матеріальної допомоги, ігноруючи численні прохання позивача.

Позивач не має можливості самостійно утримувати сина, який має задовільний стан здоров`я та планує вступати до вищого навчального закладу, у зв`язку з чим йому необхідно буде складати зовнішнє незалежне оцінювання з англійської мови, яке є обов`язковим тестом. З метою підвищення знань іноземної мови дитина відвідує платний гурток з англійської мови.

Згідно з довідки від 15.10.2020, виданою Фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записаний до мовної школи на вивчення англійської мови. Кількість занять на місяць 8, вартість навчання складає 800, 00 грн./міс.

У зв`язку з цим, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з відповідач на утримання неповнолітньої дитини.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 605/434/18, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу України унормовано, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей.

Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Положеннями статті 111 Сімейного кодексу України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.

З аналізу статті 111 Сімейного кодексу України вбачається, що заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 Цивільного процесуального кодексу України.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14.01.2020 у справі № 200/952/18, від 10.06.2020 у справі № 643/5316/18.

Таким чином, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Вирішуючи вказаний спір, суд виходить з того, що побудова сімейних відносин повинна здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки та не може будуватися на примушені сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі та в подружніх відносинах.

Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися з березня 2018 року, спільне господарство вони не ведуть, між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя.

Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини і після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Положеннями частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Під час розгляду справи позивач зазначив, що працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Гера» на посаді інженера-хіміка (лаборант) та отримує дохід в розмірі 2 600, 00 грн. щомісячно. Визначаючи розмір аліментів в сумі 4 000, 00 грн. позивач виходить з необхідності забезпечення дитини одягом, їжею, щоденними кишеньковими коштами на обід та проїзд (приблизно 150-200, 00 грн. на тиждень).

Також позивач зазначила, що син навчається у Коледжі інформаційно-комунікаційних технологій на 1 курсі та отримує стипендію в сумі 900, 00 грн., навчання безоплатне. Крім того, дитина займається з репетиторами по англійській мові (800, 00 грн. щомісяця), та математиці (200, 00 грн. за 1 урок, 2 рази на тиждень), а також до введення на території України карантину син займався у секції тенісу, вартість абонементу на який наразі становить 360, 00 грн.

Керуючись положеннями статті 182 Сімейного кодексу України судом враховано стан здоров`я відповідача, який є здоровою та працездатною людиною.

Аргументи відповідача в частині того, що через хворобу спини (наявність грижі) він не може працювати на будь-якій роботі, суд оцінює критично, оскільки всупереч приписів вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що він має незадовільний стан здоров`я та має захворювання, яке обмежує його у працевлаштуванні на будь-яку роботу.

Щодо майнового стану відповідача суд зазначає, що з 06.02.2021 року відповідач прийнятий на роботу з іспитовим строком до Комунального закладу «Харківський міський центр реінтеграції бездомних осіб» на посаду чергового з режиму, з посадовим окладом 2 670, 00 грн. та надбавкою за шкідливі умови праці 25% (наказ № 32-К від 05.02.2021).

Інших дітей на утриманні відповідач не має.

Доводи відповідача про те, що він має батька похилого віку, якому допомагає матеріально, суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Стосовно доводів відповідача про те, шо він допомагає матеріально дитині суд зазначає наступне.

За відсутності домовленості між батьками щодо способів виконання обов`язку утримувати дитину (частина перша статті 181 СК України), передбачене законом право отримання аліментів на дитину одним із подружжя, не залежить від того перебувають батьки дитини у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 723/3193/19-ц, провадження № 61-11454св20.

Отже, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись або за домовленістю між батьками, або за рішенням суду.

Доказів на підтвердження наявності будь-яких, передбачених частиною 1 статті 181 СК України домовленостей, якщо такі мали місце, між сторонами щодо способів виконання батьками обов`язку утримувати дітей, суду не надано.

За таких обставин, добровільне надання відповідачем матеріальної допомоги дитині не свідчить про відсутність підстав для стягнення витрат на її утримання за рішенням суду.

Оцінюючи інші доводи сторін, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про щоденну потребу дитини у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також всі обставини справи, в тому числі стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, а також те, що батьки в рівних частинах несуть обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини.

У зв`язку з цим суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 2 500, 00 грн. щомісячно, але не менше встановленого законодавством мінімального гарантованого розміру аліментів для дитини відповідного віку на дитину, оскільки достатність доходу відповідача для стягнення аліментів у розмірі 4 000, 00 грн. судом не встановлено, а дохід відповідача не є співмірним з сумою аліментів, яку просить стягнути позивач.

На переконання суду, такий розмір аліментів забезпечить потреби неповнолітньої дитини, відповідатиме об`єктивним можливостям відповідача та задовольнятиме правомірні очікування позивача на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дитини буде достатнім для забезпечення її належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу.

Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення статті 185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами.

Частиною 2 статті 184 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Разом з цим, позивач просить суд стягнути аліменти в сумі 24 000, 00 грн. за період 6 місяців до моменту звернення до суду з даним позовом, посилаючись при цьому на приписи статті 176 Цивільного процесуального кодексу України, пунктом 3 частини 1 якої передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.

Проте, порядок визначення часу, з якого присуджуються аліменти на дитину, врегульовано не статтею 176 Цивільного процесуального кодексу України, на яку посилається позивач у позовній заяві, а статтею 191 Сімейного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Так, частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Частиною другою статті 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.04.2020 у справі № 199/3429/18.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Таким чином ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним Сімейним кодексом України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Проте, в даному випадку позивачем не було надано належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що вона відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України вживала необхідних офіційних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

З огляду на вищевикладені обставини суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів за минулий час в сумі 24 000, 00 грн., оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття ним заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які він не міг одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору в сумі 840, 80 грн. за подання позову про розірвання шлюбу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а також, оскільки позивач при подачі позову про стягнення аліментів звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840, 80 грн.

Керуючись ст. ст. 11, 81, 141, 247, 263-265, 268, 280-284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити частково.

2. Розірвати шлюб, зареєстрований 12 вересня 2003 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у Відділі реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції, актовий запис № 1042.

3. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити прізвище « ОСОБА_7 ».

4. Згідно зі ст. 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та поставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

5. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

6. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. з подальшою індексацією відповідно до закону, щомісячно але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дати подання позову до суду, а саме з 16.06.2020 року, та до досягнення дитиною повноліття.

7. Допустити негайне виконання рішення у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в межах суми платежу за один місяць.

8. В іншій частині позову відмовити.

9. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

10. Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

11. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

12. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ).

13. Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ).

Повне рішення складено 25.02.2021 року.

Суддя Н.В. Новіченко