Провадження № 22-ц/811/1515/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Іванової О.О.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2020 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Траст Фінанс» про заміну сторони у справі, шляхом заміни стягувача його правонаступником , -

ВСТАНОВИЛА:

05 лютого 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Траст Фінанс» звернулося до суду із заявою, в якій просило замінити стягувача виконавчих листах № 461/13054/14-ц, виданих Галицьким районним судом м. Львова від 04 травня 2018 року з ПАТ «ВіЕС Банк» на його правонаступника ТзОВ «Фінансова Компанія «Траст Фінанс».

В обґрунтування поданої заяви покликалося на те, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором.

Зазначає, що 29 грудня 2017 року між банком та заявником було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого банк відступив, а TзOB «Фінансова Компанія «Траст Фінанс» набуло право грошової вимоги за вищевказаним договором кредиту. Просило заяву задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2020 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» задоволено.

Замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» (, 01001, м. Київ, вул. Софіївська, 10, прим. 4) у справі № 461/13054/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що договір відступлення права вимоги від 29 грудня 2017 року укладений між: Банком та заявником є реальним договором, тобто, права вимоги за ним V Нового кредитора можуть виникнути лише після вчинення дій, про які сторони зазначили у вказаному договорі.

Вказує, що в даному випадку, сторони договору чітко визначили (п.2.1 Договору), що право вимоги передасться в порядку і на умовах визначеним Договором.

Умова і порядок відступлення права вимоги визначені: Пунктом 3 Договору, який визначає розрахунки між: сторонами.

Однак, заявник не надав доказів визначення порядку розрахунків, оскільки, пункт 3 Договору закритий (прихований) Заявником. Пунктом 4.4.7 передбачено перелік кредитних договорів, за якими відступається право вимоги згідно з Додатком 1 до Договору. Однак, заявником не надано підписаний сторонами Додаток 1, а сам по собі витяг з Додатку №1, не є належним доказом укладення Додатку № 1 до договору, оскільки в ньому відсутні будь-які дані, які підтверджують, між: якими сторонами і коли був підписаний такий документ, а також: відсутні підписи сторін договору. Пунктом 7.2 - відсутній Акт приймання-передачі права вимог за договором укладеним відповідно до Додатку 3. Однак, Заявником не наданого такого Акта приймання-передачі.

Просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2020 року скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Траст Фінанс» про заміну сторони у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2017 року позов ПАТ «ВіЕс Банк» задоволений; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором № KF 49755 від 05 червня 2008 року в розмірі 62 457,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 20 жовтня 2017 року становить 1 655 131 (один мільйон шістсот п`ятдесят п`ять тисяч сто тридцять одну) грн. 96 коп.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» судовий збір в розмірі 1887,90 гривень; з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» судовий збір в розмірі 1887,90 гривень.

04 травня 2018 року Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчі листи на виконання рішення від 20 жовтня 2017 року.

29 грудня 2017 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та TOB «Фінансова компанія «Траст Фінанс» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «ВіЕс Банк» відступило, а TOB «Фінансова компанія «Траст Фінанс» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту № KF 49755 від 05 червня 2008 року.

За приписами частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до частини першої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює сторону її правонаступником.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Частиною першою статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 цього Кодексу).

За змістом статті 512 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із змісту цих норм, зокрема, пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

У разі такої заміни кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження, і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13 та постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 6-1355/10 (провадження № 61-12076св18).

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії виконання судового рішення.

Безпідставними є покликання апелянта на недійсність та фіктивність договору відступлення права вимоги, оскільки статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Матеріали справи не містять доказів визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 29 грудня 2017 року, укладеного між ПАТ «ВіЕс Банк» та ТзОВ «ФК Траст Фінанс». Законодавством нікчемність такого договору також не передбачена.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 березня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.