Номер провадження 2/754/813/21
Справа №754/7810/20
12 січня 2021 року м. Київ
Деснянський районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Клочко І.В.,
секретаря судового засідання Оверченко Д.О.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В позовній заяві позивач зазначає, що є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору дарування квартири від 15.08.2015р. Зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_3 за адресою квартири, власником якої є позивач, однак відповідач не проживає в квартирі понад один рік без поважних причин, що підтверджуєть відповідвними актами. Оскільки позивач не проживає в квартирі та не сплачує комунальні послуги з утримання житла, при цьому відповідачу не чиняться перешкоди в користуванні житлом, позивач вважає, що факт реєстрації місця проживання ОСОБА_3 порушує його право на вільне розпорядження та користування майном.
З огляду на викладені обставини, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою - АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просив її задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день розгляду справи повідомлявся судом шляхом направлення судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача в заочному порядку, проти чого не заперечував позивач.
Вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та осбтавини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вихадячи з внутрішнього переконання, яке грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд ді йшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до копії договору дарування квартири від 15.08.2015р., позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.7-10).
Згідно акту, складеного ЖБК "Річковик" 03.06.2020р., відповідач з грудня 2018р. не проживає у вказаній квартирі.
Допитані в судовому засіданні 12.01.2021р. свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили, що відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1 протягом півтора роки, будь-яких конфліктиних ситуацій між сторонами не було.
Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Виходячи зі змісту ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов"язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.
Крім того, згідно п.34 вказаної Постанови, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).
У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином, аналізуючи наявні докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, а тому задовольняє позовні вимоги.
Відповідно до ст. 141 ЦПК УКраїни, у зв`язку з задоволення позову, з відповідача підлягнає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 12, 13, 81, 82, 141, 209, 258, 263-268 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 319, 321, 391 ЦК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 .
Відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 .
Суддя