Справа № 127/8888/20
Провадження № 22-ц/801/473/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 рокуСправа № 127/8888/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року, постановлене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Бойко В.М.,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 28.02.2014 рішенням суду розірвано. Від шлюбу вони мають повнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає та знаходиться на утримані позивача.

Позивач вказує, що відповідач сплачував аліменти на утримання доньки до досягнення нею повноліття. На даний час донька досягла повноліття та є студенткою І курсу ММ-106 групи медичного факультету, Тернопільського національного медичного університету ім. І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України, за спеціальністю «Медицина», термін навчання до червня 2025 року. Донька стипендію не отримує та не працює, оскільки навчається на денній формі.

ОСОБА_2 зазначає, що самостійно складно матеріально утримувати доньку, при цьому відповідач може надавати допомогу, оскільки офіційно працевлаштований, отримує достатню заробітну плату, житлом забезпечений та інших утриманців немає.

Пославшись на викладене та майнову спроможність відповідача надавати своїй дитині грошову допомогу, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно починаючи з дня звернення до суду і на період її навчання або до досягнення нею двадцяти трьох річного віку.

Відповідач ОСОБА_1 на позовну заяву подав відзив, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі, в тому вигляді, в якому вони сформульовані, заперечує стягнення аліментів на користь позивача - ОСОБА_2 . Зазначає про відсутність доказів, що донька перебуває на утримані виключно у позивача та доказів, що позивач проживає разом із донькою, як то передбачає ч.3 ст. 199 СК України. Вказує, що не заперечує сплачувати аліменти безпосередньо на користь доньки у розмірі 1/6 розміру від його доходу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на повнолітню доньку у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 21.04.2020 до закінчення навчання або до досягнення донькою 23 років. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги і які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

В якості основних доводів відповідач зазначає, що не заперечує сплачувати аліменти тільки на користь доньки, а не на користь позивача ОСОБА_2 . Вказує, що матеріалах справи не має доказів того, що донька перебуває на утримані виключно у позивача та доказів, що позивач проживає разом із донькою.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є батьком повнолітньої ОСОБА_3 (а.с. 7).

ОСОБА_3 є студенткою І курсу ММ-106 групи медичного факультету, Тернопільського національного медичного університету ім. І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України, за спеціальністю «Медицина», термін навчання до червня 2025 року (а.с. 8) та на даний час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 53).

Доходи ОСОБА_3 за період з вересня 2019 року по січень 2020 року складає 0,00 грн. (а.с. 9).

Позивач ОСОБА_2 , працює в ТОВ МЦ «Офтальмологічна клініка професора Сергієнка» та дохід її за період з 01.08.2019 по 31.01.2020 складає 10 919,00 грн., що підтверджується довідкою про доходи № 03-06/10 від 27.02.2020 (а.с. 10). Також позивач працює у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова та дохід її за період з 01.09.2019 по 29.02.2020 складає 36592,47 грн. (а.с. 11).

З довідки № 1499 від 15.06.2020 вбачається, що позивач перебуває в ГУПФУ у Вінницькій області та отримує пенсію по інвалідності 3 групи (а.с. 74,77).

З виписки із медичної картки слідує, що позивач ОСОБА_2 хворіє, проходила обстеження та лікування (а.с. 75-76).

Відповідач працює в ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», на посаді завідувач відділення анестезіології та інтенсивної терапії та за період з 01.01.2017 по 31.01.2020 та отримав дохід у розмірі 470 956,44 грн. (а.с.12-13).

З наданих копії виписок слідує, що відповідач перераховував кошти доньці ОСОБА_3 у період з 30.08.2019 по 12.11.2020 в загальній сумі 46 320, 00 (а.с. 46-48, 111-126).

Відповідач ОСОБА_1 10.08.2019 повторно зареєстрував шлюб (а.с. 49).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що повнолітня донька сторін ОСОБА_3 потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням, як з боку матері, так із боку батька та проживає разом з позивачем, яка не в змозі у повній мірі забезпечувати її матеріальні потреби самостійно, а відповідач має можливість надавати їй таку допомогу. Тому підлягає до стягнення з ОСОБА_1 аліменти на доньку, яка продовжує навчання у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно.

З таким висновком погоджується апеляційна інстанція.

Між позивачем та відповідачем виник спір з приводу стягнення аліментів, у зв`язку з навчанням повнолітньої доньки.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріально допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При цьому СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».

Аналогічний висновок міститься у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Аналіз статей 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Статтею 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192, 194-197 цього Кодексу.

Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не приймає участі в утриманні дитини.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що повнолітня донька відповідача, яка є студенткою денної форми навчання, не працює, не отримує доходів, перебуває на матеріальному забезпеченні матері, при цьому несе певні витрати, які пов`язані з її навчанням, а тому стягнення аліментів з батька на її утримання є необхідним, оскільки обов`язок з утримання дитини покладається на обох батьків.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які відповідач повинен сплачувати на користь своєї повнолітньої доньки, суд першої інстанції правильно виходив із потреб дитини, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.

Крім того, судом першої інстанції було прийнято до уваги і те, що відповідач добровільно перераховував кошти доньці.

Водночас суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги обставини, щодо перебування у відповідача на утриманні його батьків, адже доказів в підтвердження цієї обставини матеріали справи не містять.

Перебування у шлюбі ОСОБА_1 не звільняє його від обов`язку надавати матеріальну допомогу повнолітній дитині від попереднього шлюбу, яка продовжує навчання, задля забезпечення її розвитку.

Відтак, суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів, встановив баланс між обов`язком відповідача по сплаті аліментів та правом повнолітньої дитини на отримання матеріальної допомоги на період навчання.

Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку, визначеного ст.137 ЦПК України, правомірно стягнув суму у розмірі 10000,00 гривень.

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 в справі №826/1216/16.

Відповідно до роз`яснень п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому судом вірно було враховано розмір витрат, понесених позивачем за надання їй такої допомоги, час, який було витрачено адвокатом на надання юридичної допомоги, враховано співмірність витрат із складністю справи, наявність: - договору про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом від 01.04.2020 (а.с. 72); - квитанції № 56/20 до договору про надання правової допомоги від 01.04.2020 про сплату адвокату гонорару у розмірі 10000,00 грн. (а.с. 71); - акту прийому-здачі наданих послуг від 21.07.2020 (а.с. 69) та - детального опису робіт (наданих послуг) (а.с. 70).

Такий висновок суду є законним і справедливим.

Відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру таких витрат, хоча не був позбавлений такої можливості. З відповідними доказами понесених стороною витрат відповідач був ознайомлений.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказаний розмір витрат про надання професійної правничої допомоги є співмірним із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, ціною позову, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Отже, ухвалюючи рішення та вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку визначеного ст.137 ЦПК України та правильно стягнув суму 10000,00 гривень з відповідача на користь позивача. Оскільки позивач надала належні докази, які належним чином підтверджують виконаних адвокатом робіт та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги.

При вирішенні спору, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали та обставини справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не мала права звернутись з вказаним позовом, оскільки донька на даний час проживає окремо від матері, не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Так, як вбачається із матеріалів справи донька ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 53).

Однак проживання доньки за іншою адресою зумовлено навчанням на денній формі у вищому навчальному закладі м. Тернопіль та має тимчасовий характер. Та обставина, що після припинення спільного проживання сторін їх донька проживала разом із матір`ю та місце її проживання не було пов`язане з місцем проживання батька, сторонами не доводилася, що відповідним чином визначає право позивача на позов в інтересах її повнолітньої доньки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що СК України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 308/2268/16-ц.

Зважаючи на наведене, враховуючи, що позов подано в інтересах доньки, тому ОСОБА_2 є належним позивачем у справі і мала право звернутися з даним позовом.

Відтак апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги проти стягнення аліментів на повнолітню дитину на користь позивача, а не на користь дитини, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання, а отже такий спосіб стягнення аліментів встановлено законом у випадку, якщо з позовом про стягнення аліментів звертається інший з батьків.

Крім того, колегія суддів позбавлена можливості стягувати аліменти особисто на користь повнолітньої доньки відповідача, оскільки безпосередньо донька ОСОБА_3 із позовом до суду не звернулася. А її мати, ОСОБА_2 у відповідності до вимог ч.3 ст. 199 СК України способом захисту прав доньки обрала стягнення аліментів на свою користь.

Тому доводи скаржника про те, що він не заперечує сплачувати аліменти тільки на користь доньки, а не на користь позивача ОСОБА_2 , не ґрунтуються на вимогах закону.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача, що суд першої інстанції не врахував той факт, що він добровільно перераховував кошти доньці, оскільки в рішенні судом врахована дана обставина та зазначено, що добровільне надання коштів доньці, не звільняє ОСОБА_1 від обов`язку сплати аліментів на дитину, яка продовжує навчання. З чим погоджується апеляційний суд.

Колегія суддів, наголошує, що фінансова підтримка, про яку говорить відповідач навпаки підтверджує можливість останнього надавати допомогу доньці на період навчання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно і всебічно дослідив матеріали та обставини справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 381-384, ст. 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2020року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 березня 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало