ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1252/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/146/21 Категорія: 308030000 Скирда Б. К.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Бондаренка С.І.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Потієнко Тетяни Миколаївни на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що він є власником будинку, АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстрована також ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, починаючи з 2018 року відповідач за місцем реєстрації не проживає. Позивач вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не проживає у вказаному будинку понад один рік. В добровільному порядку відповідач не знялася з реєстраційного обліку, що слугувало підставою для звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

З огляду на вказані обставини, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 ; встановити порядок виконання рішення суду, яким зазначити, що воно є підставою для реєстраційного відділу виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області для зняття з реєстрації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої в будинку АДРЕСА_1 , як такої, що втратила право користування житловим приміщенням, без надання паспорта.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік не проживала за зареєстрованим місцем проживання та втратила інтерес до права користування житлом. Матеріали справи не містять наявних обставин, які б дали право визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Потієнко Т.М., вважаючи, що висновки викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи, рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до змісту норми статті 405 ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Звертаючись до суду з позовом позивач повідомив суд про те, що відповідач має власний будинок у 8 км від спірного майна. Також, живучи в ОСОБА_3 відповідач ні разу не прийшла додому, хоча офіційно у 2018-2020 роках вони були одружені.

Із показів відповідача встановлено, що з 2019 року взагалі не підходила до будинку позивача. Хоча допомагала невістці тиждень через тиждень. Факт неможливості продовжувати проживати у спірному житлі відповідач в суді не доводила.

Оскільки відповідач визначилась із місцем свого проживання, шляхом тривалого добровільного не проживання у спірному житлі, тому вказане свідчить про те, що вона втратила інтерес до нього. Окрім цього про даний факт свідчить те, що оплату за утримання будинку та комунальні послуги здійснює тільки позивач.

Також вказує на порушення судом першої інстанції процесуального закону, які полягали у тому, що відповідач повідомила, що не проживала у будинку 1,5-2 роки, але кожні вихідні приїздила із Києва до Канева та в цей період жила у своєї матері за адресою АДРЕСА_2 , а тому дані обставини не підлягають доказуванню в силу вимог частини 1 статті 82 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Васянович В.В. вказує, що суд першої інстанції належним чином дослідив причини не проживання відповідача у будинку, належному позивачу, встановив, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, а також те, що відповідач намагався потрапити до будинку позивача для проживання та перешкоджання їй у цьому.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав Акт фактичного проживання осіб від 29.01.2021 року, б/н , засвідчений керуючим справами виконавчого комітету Канівської міської ради, відповідно до якого особи засвідчили, що позивач фактично проживає в будинку з 09.12.1994 року по даний час, а відповідач фактично не проживає у будинку за вказаною адресою з 2018 року.

Особи, які брали участь в підписанні Акта фактичного проживання осіб, який наданий позивачем до матеріалів позовної заяви, в судовому засіданні не підтвердили того, що відповідач дійсно не проживав у будинку з 2018 року. Більше того, вказані свідки не підтвердили й обставини, що відповідач не проживав в будинку за вказаною адресою понад один рік.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 19.09.2003 року між ОСОБА_4 , що мешкає в АДРЕСА_1 (далі даруватель), з однієї сторони та гр. ОСОБА_1 , що мешкає в АДРЕСА_3 (далі обдарований), з іншої сторони укладено договір дарування (далі договір) посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. (а.с.10).

Згідно з п. 1 вказаного договору, даруватель подарувала, а обдарований прийняв в дар належну дарувателю 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1 .

Як вбачається з п. 2 договору, документом, який підтверджує право власності дарувателя на відчужуваний нею 1/2 частину будинку свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 25.06.2003 виконавчим комітетом Канівської міської ради та зареєстроване Канівським відділенням інвентарбюро згідно витягу № 1086043 від 24.07.2003.

Право власності на 1/2 частину жилого будинку у обдарованого виникає з моменту нотаріального посвідчення договору (п. 7 договору).

Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори 19.09.2003 зареєстрованого у реєстрі за № 1542.

20.12.2019 між гр. ОСОБА_1 (Сторона 1) та гр. ОСОБА_5 (Сторона 2) укладено договір про поділ житлового будинку в натурі (а.с.11-13), відповідно до п. 1 якого, сторони є співвласниками житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 2 зазначеного договору, вказаний у п. 1 цього договору, ОСОБА_1 , належить на праві спільної часткової власності 1/2 частки в праві власності на вищевказаний житловий будинок, що підтверджується договором дарування частки житлового будинку, посвідченого Канівською державною нотаріальною конторою, 19.09.2003 за реєстровим № 1542 та рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22.01.2009, справа № 2-109.

Право власності зареєстроване у Канівському виробничому відділку комунального підприємства «Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації», 02.10.2003 та 03.03.2009 в книзі: 19, номер запису: 2475, реєстраційний номер: 1610463.

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, яка видана уповноваженому власнику (співвласнику, наймачу) житлового приміщення (будинку), членові житлово-будівельного кооперативу ОСОБА_1 (вих. № 218 від 25.01.2021) вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Також, як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку по АДРЕСА_1 , у вказаному будинку серед інших осіб зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7-9).

Відповідно до наданого позивачем Акту фактичного проживання осіб від 29.01.2021, б/н, засвідчений керуючим справами виконавчого комітету Канівської міської ради, гр. ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 засвідчили, що гр. ОСОБА_1 фактично проживає в будинку АДРЕСА_1 з 09.12.1994 по даний час, а зареєстрована гр. ОСОБА_2 фактично не проживає в будинку за вказаною адресою з 2018 року (а.с.17).

Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22.12.2020, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30.04.1987 у Канівському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), актовий запис № 66 розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 22.01.2021 (а.с.18).

Позивач вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не проживає у вказаному будинку понад один рік, а тому звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначила про те, що вона тривалий час була відсутня за місцем реєстрації та проживання, оскільки її онука хворіє та потребує стороннього догляду.

Положеннями частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСРчлени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

У суді першої інстанції були заслухані як свідки особи, які підписали Акт фактичного проживання осіб від 29.01.2021, які пояснили суду, що є сусідами позивача та відповідача. Свідок ОСОБА_6 проживає з червня 2020 року по сусідству з позивачем ( ОСОБА_1 звернувся до суду у січні 2021 року), а тому колегія суддів враховує, що її свідчення не можуть об`єктивно підтвердити не проживання відповідача понад рік у спірному будинковолодінні.

Свідок ОСОБА_8 вказала, що не бачила відповідача близько року, а за період 2018-2019 рік достовірно пригадати не змогла. Свідок ОСОБА_7 у своїх показах зазначила, що не бачила відповідачу за місцем реєстрації півтора року точно.

У зв`язку з тим, що дані свідки не могли підтвердити факт не проживання відповідача у спірному будинку з 2018 року, як зазначено у підписаному ними Акті, тому колегія суддів оцінює його критично з огляду на встановлення його недостовірності.

Водночас свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що періодична відсутність відповідача за місцем реєстрації була зумовлена хворобою онуки та перебування ОСОБА_2 за місцем проживання невістки, сина та онуки у місті Києві з метою допомоги у догляді за останньою.

Крім того, свідок ОСОБА_9 зазначила, що позивач інколи зачиняв двері зсередини, змінював замок на вхідних дверях в будинку, у зв`язку із чим свідок і відповідач не могли потрапити до будинку, стояли і чекали допоки він відчинить двері. Інколи свідок також приїжджала до позивача зі своїм чоловіком, однак позивач також зачиняв двері, що вони не могли потрапити до будинку. Навіть коли у відповідача був ключ, то все-одно вона не мала змоги потрапити до будинку, оскільки позивач зачинявся зсередини і відповідач ночувала в будинку сестри. Під час карантину відповідач з дитиною свідка проживала за місцем своєї реєстрації, однак це тривало недовго, оскільки позивач змінив замок і відповідач з дитиною проживали у сестри. Свідок вказала, що на даний час позивач чинить перешкоди, оскільки замінені замки на хвіртці та на вхідних дверях будинку.

Отже, суд першої інстанції на підставі зазначених обставин у справі дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що відсутність відповідача за місцем реєстрації була зумовлена поважною причиною, а саме доглядом за онукою, хвороби якої підтверджені медичними довідками у справі, а також незадовільним станом здоров`я ОСОБА_9 (невістки). Крім того, колегія суддів враховує, що позивачем чиняться перешкоди відповідачу у користуванні будинком, які полягають у заміні замків, що підтверджено двома свідками у справі.

Наявність на праві власності відповідача іншого нерухомого майна не є безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом, а враховується в сукупності з іншими доказами та обставинами у справі при вирішенні спору по суті.

Колегія суддів звертає увагу, що припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є хвороба їх онуки, створення останнім перешкод відповідачу у користуванні спірним будинком, внаслідок чого відповідач була позбавлена можливості вільно та безперешкодно користуватись спірним житлом.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що відповідач підтвердила факт того, що з 2019 року не проживала за адресою АДРЕСА_1 , а тому в силу частини 1 статті 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню, то колегія суддів, перевіривши їх доходить наступного висновку.

Так, прослухавши пояснення відповідача наданих у суді першої інстанції, колегією суддів встановлено, що остання фактично регулярно почала їздити до м. Києва з метою догляду за онукою, починаючи з вересня 2018 року, та поверталася до м. Канів за адресою місця реєстрації кожні вихідні. Водночас із 2019 року вона не могла потрапити до житла, оскільки позивачем та його сестрою були змінені вхідні замки у будинок та поставлений замок на хвіртку. Також пояснила, що всі її речі, документи залишились у будинку за місцем її реєстрації та фактично з даного періоду вона змушена була проживати за адресою місця проживання її матері у м. Каневі.

З огляду на те, що у будинку знаходяться речі відповідача, колегія суддів вважає, що нею не втрачено зв`язок із даним будинковолодінням, як місцем її проживання.

Тобто за встановлених обставин вбачається, що саме хвороба онуки та дії позивача, щодо не допуску ОСОБА_2 до помешкання зумовило її не проживання за адресою реєстрації, тобто наявні поважні причини такої відсутності понад рік.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Потієнко Тетяни Миколаївни - залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 липня 2021 року.

Судді: