Номер провадження: 22-ц/813/1564/21
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання батьківства, стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

26 лютого 2018 року до суду звернулась ОСОБА_2 з позовом. У пред`явлених позовних вимогах остаточно просить:

- встановити факт батьківства ОСОБА_3 щодо неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини від його доходу з 26 лютого 2018р. до 30 січня 2019р.;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини від його доходу з 10 травня 2015р. по 10 травня 2018р. (за минулий час);

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання під час вагітності та до досягнення трирічного віку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме з вересня 2003 року по 21 травня 2007року у розмірі ј частини його доходів;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання під час вагітності та до досягнення трирічного віку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме з травня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі ј частини його доходів;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 20 000,00грн.;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 20 000,00грн. на рік.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_6 була народжена ІНФОРМАЦІЯ_4 від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Запис про її народження було здійснено згідно ч.1 ст.135 СК України. Позивач стверджує, що дитина була народжена під час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу. Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_2 вважає, що батьком народженої ІНФОРМАЦІЯ_4 дівчинки є саме відповідач. В частині стягнення аліментів на її утримання під час вагітності двох дітей, до досягнення ними трьох років посилається на те, що вона мешкала окремо від ОСОБА_3 . Щодо стягнення аліментів за минулий час в силу ч. 2 ст.191 СК України, позивач просить стягувати аліменти з 10.05.2015р., так як первісний позов про стягнення аліментів був поданий до суду 10.05.2018р. В частині стягнення аліментів за період звернення до суду (26.02.2018р.) по 30.01.2019р., то такі вимоги ґрунтуються на тому, що Суворовським районним судом м. Одеси був виданий судовий наказ від 30.01.2019р., за яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання двох дітей. В частині стягнення додаткових витрат на дітей в розмірі 20 000,00 грн. на рік на кожну дитину, вимоги ґрунтуються на тому, що діти активно займаються спортивними танцями, приймають участь у змаганнях, що потребує спеціальної екіпіровки, постійних тренувань, спеціальної дієти, що приблизно коштує 6000,00грн. на кожну дитину. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

ОСОБА_3 пред`явлені позовні вимоги в частині визнання його батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 визнав у повному обсязі, про що надав письмові заяви підписані особисто та через свого представника. В іншій частині позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянина Російської Федерації, батьком громадянки України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнено з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно, в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) ОСОБА_8 , проте не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 лютого 2018 року до 17 січня 2019року, включно. Стягнено з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_2 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у позові та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норма матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі встановлено обставини справи.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 09 липня 2021 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення оскаржується лише в частині не задоволених позовних вимог, а тому підлягає перегляду лише в цій частині.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що на теперішній час діти проживають разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , перебувають на її утриманні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

За приписами ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до положень ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням, як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.

За положеннями частини 3 ст.183 СК України, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Отже, з урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин, приймаючи до уваги, що діти проживають з ОСОБА_2 та перебувають на її утриманні, виходячи з того, що батьки мають рівні зобов`язання по утриманню дітей, а також з урахування того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, і представником відповідача не наведено чіткого розрахунку розміру доходу ОСОБА_3 , який би узгоджувався з письмовими доказами, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що на утримання дітей відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходів), що відповідає принципам сімейного законодавства. В силу ст.191 СК України, аліменти слід стягувати починаючи з часу подання позовної заяви, - з 26.02.2018р. по 17.01.2019р. включно. Такий період стягнення судом першої інстанції було визнано в зв`язку з тим, що за заявою ОСОБА_2 Суворовським районним судом м. Одеси (справа №523/880/19) був виданий судовий наказ від 30 січня 2019р., за яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , були стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку ОСОБА_3 починаючи з 18 січня 2019р.

Суд першої інстанції вірно вважав, що стягнення з відповідача на утримання двох дітей аліментів у розмірі зазначеному вище забезпечить належні умови їх виховання, що в свою чергу забезпечить гармонійний розвиток на мінімальному рівні, встановленому законом. Також суд першої інстанції вірно вважав, що визначений судом розмір аліментів, за відсутності суми щомісячного заробітку ОСОБА_3 , та заперечень в цій частині з його боку, не вплине на забезпечення та належний рівень виховання іншої дитини ОСОБА_3 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Суд першої інстанції також правильно констатував, що ОСОБА_2 , знаючи про розгляд даної цивільної справи в порядку позовного провадження за її позовними вимогами про стягнення аліментів, звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу, не повідомивши про це суд, який видав судовий наказ, що є наслідком її недобросовісної поведінки, та зловживанням процесуальними правами.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Отже, за вказаною нормою в поєднанні з приписами ст.ст.12,13,81 ЦПК України, саме позивач повинен довести, ту обставину, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

З боку ОСОБА_2 суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би вказував, що вона вживала заходів для отримання аліментів з ОСОБА_3 на утримання дітей, в період, що передував її зверненню до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів. Більш того, про відсутність належних доказів ОСОБА_2 особисто посилається у позовній заяві.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу та не, що ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, свідомим невиконанням своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини, і позивач не була позбавлена права раніше звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей, проте вказаним правом скористалася лише у 2018 році, то підстав для задоволення позову в цій частині немає.

За таких обставин суд першої інстанції вірно встановив, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей за минулий період, а саме з 10.05.2015р. по 10.05.2018р., є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч.4 ст.84 СК).

Згідно до ч.ч.1,2 ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік.

ОСОБА_2 у заявлених позовних вимогах ставить питання про стягнення аліментів з ОСОБА_3 під час її вагітності та до досягнення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення трьох років, а також під час вагітності та до досягнення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 трьох років.

З даними позовними вимогами ОСОБА_2 звернулась до суду 28 січня 2020р., тобто за збігом після першої вагітності майже 16 років, другої вагітності 6 років, після досягнення старшою дитиною 3-х років через 13 років та досягнення ОСОБА_7 3-х років через 3 роки.

Отже, стягнення аліментів під час вагітності та до досягнення дитиною трьох років регламентується Сімейний кодексом з часу звернення до суду (ч.1 ст.79 СК) в період самої вагітності та до досягнення дитиною трьох років. В іншому випадку, стягнення може бути проведено судом за минулий час, проте не більше як за один рік, що передує зверненню до суду (ч.2 ст.79 СК). Слід зазначити, що вказаний річний строк є присічним строком та не може бути поновлений або продовжений.

Таким чином, приймаючи до уваги, що строк вагітності ОСОБА_2 , а так само і строк досягнення дітьми трьох років минув, а також один рік після вагітності та досягнення трьох років дітьми, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги посилання ОСОБА_2 та її представника, що норма ст. 79 СК України не має відношення до вирішення спору про стягнення аліментів в порядку ст. 84 СК України. Стаття 79 СК за своєю побудовою віднесена до Глави 9 СК України «Права та обов`язки подружжя по утриманню» та має загальний характер щодо вирішення спорів, віднесених до вказаної глави. До вказаної глави і віднесена ст. 84 СК України. Відтак, при вирішенні спорів про стягнення аліментів на утримання подружжя, з підстав передбачених Главою 9 СК України, та визначення часу стягнення аліментів, слід керуватися саме ст.79 СК України.

Також є безпідставні посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 13.06.2018р. (справа №750/9224/16-ц), так як у вказаній справі при наявності однакового предмету спору (стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років) розглядались інші, відмінні від цієї справи, підстави заявлених позовних вимог.

Статтею 185 СК України, визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. При цьому ч.2 цієї же статті встановлено, що додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно, а розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Необхідність стягнення додаткових витрат наперед, обґрунтовується позивачем, тим, що діти активно займаються спортивними танцями, приймають участь у змаганнях, що потребує спеціальної екіпіровки, постійних тренувань, спеціальної дієти, а такі витрати приблизно складають 6000,00 грн. на кожну дитину щомісячно. Отже, позивач просить стягувати періодично додаткові витрати на дітей до їх повноліття наперед, щороку. У цих випадках ідеться про передбачувані витрати, які має понести позивач в майбутньому, для підтримання здібностей дітей.

Суд першої інстанції вірно погодився з тим, що захоплення дітьми спортивними заняттями, які характеризуються постійністю, спрямовані на розвиток додаткових здібностей, слід віднести до особливих обставин, які потребують додаткових витрат, з боку їх батьків.

Разом, з тим ОСОБА_2 не надано суду належних доказів того, що вона буде наперед витрачати такі додаткові витрати, частка яких припадає на відповідача, в розмірі 20 000,00 грн. на кожну дитину на рік. Зазначений розмір ґрунтується на припущеннях, є орієнтованим та в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може бути прийнятий судом, як доведений.

Представлені з боку позивача та її представника квитанції про проведення оплати витрат на заняття спортивними танцями, не стосуються розрахунку стягнення додаткових витрат наперед, а стосуються фактично понесених витрат, проте таких позовних вимог ОСОБА_2 не заявляла. Відтак такі квитанції, які також були надані в розпорядження суду позивачем та її представником з порушенням порядку надання доказів - після закриття підготовчого провадження у справі, не мають правового значення для розгляду справи в цій частині заявлених позовних вимог та підлягають поверненню її подателю. Інші квитанції про витрати на відпочинок дітей, заняття англійською мовою тощо, не відносяться до підстави та способу заявлених вимог про стягнення додаткових витрат, а отже судом до уваги правильно не були прийняті.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про стягнення додаткових витрат наперед є недоведеними та задоволенню також не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Фактично наведені в апеляційній скарзі інші доводи дублюють доводи позовної заяви, яка була предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 09 липня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк