ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2880/21 Справа № 202/4628/20 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду, з уточненим 15 жовтня 2020 року, позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи тим, що 24 червня 2020 року вона звернулась до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті її тітки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що померла ОСОБА_3 на момент смерті була зареєстрована у АДРЕСА_2 .

Зазначала, що у померлої ОСОБА_3 спадкоємці першої черги відсутні, оскільки її донька ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , втім за правом представлення право на спадкове майно наявне у її онука ОСОБА_2 , який був зареєстрований за однією адресою разом з померлою.

Посилаючись на те, що врегулювати дане питання мирним шляхом неможливо, оскільки ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає, у похованні своєї баби ОСОБА_3 участі не приймав, а вона проживає у спірному домоволодінні та тривалий час відкрито та добросовісно ним користується, утримує та ремонтує, тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/3 частину земельної ділянки та домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її тітки ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінку у повному обсязі тому, що вона більше 10 років фактично володіє домоволодіння та в подальшому має намір володіти, користуватися та розпоряджатися даним майном з врахуванням того, що вона має право власності на 2/3 його частини, втім не має іншої можливості оформити право власності на 1/3 частину домоволодіння окрім як в судовому порядку.

Правом на надання відзиву відповідач по справі не скористалась.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що ОСОБА_1 є власником 2/3 частки домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08 лютого 2011 року (а.с.10,11).

Згідно копії відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, на запит №14/5/1787 від 18 лютого 2020, ОСОБА_3 була зареєстрована в АДРЕСА_2 з 14 січня 1971 до дня смерті та знята з реєстраційного обліку 27 лютого 2004.

Склад зареєстрованих осіб на день смерті ОСОБА_3 становить 1 особа: онук ОСОБА_2 був тимчасово зареєстрований з 26 серпня 2003 до 02 березня 2004 та зареєстрований постійно з 02 березня 2004 по 18 лютого 2020 (а.с.12).

Згідно копії відповіді КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради на запит вих.№365/02-14 від 28 лютого 2020 року та копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 12 листопада 2020 року, в АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності: ОСОБА_1 2/3 частки; ОСОБА_3 1/3 частка (а.с.13,15-17).

Згідно копії постанови державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карлової Т.Г. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 червня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок АДРЕСА_1 , що залишився після смерті її тітки ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю факту прийняття ОСОБА_1 спадщини після ОСОБА_3 та у зв`язку з тим, що онук померлої ОСОБА_2 за правом представлення після смерті своєї матері - доньки померлої ОСОБА_3 ОСОБА_4 , яка входить до першої черги права на спадкування за законом, прийняв спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України (а.с.14).

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із безпідставності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування. Позивачем не надано доказів того, що померла є її тіткою. У померлої було відсутнє право власності на земельну ділянку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

У частині першій статті 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.1 ст.1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа (частина 1 ст. 1265 ЦК України).

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Позивач зазначає, що вона є племінницею померлої ОСОБА_3 , відносить себе до п`ятої черги спадкування та ставить питання про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на частину домоволодіння та земельну ділянку.

Доказів того, що позивач є племінницею померлої ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Колегія суддів наголошує на тому, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що саме онук померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_2 за правом представлення після смерті своєї матері - доньки померлої ОСОБА_3 ОСОБА_4 , яка входить до першої черги права на спадкування за законом, прийняв спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки був зареєстрований зі своєю бабусею ОСОБА_3 на момент смерті в АДРЕСА_2 .

Тобто, відповідач ОСОБА_2 на законних підставах прийняв спадщину після смерті своєї баби ОСОБА_3 на 1/3 частку домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Позивач з вимогами до ОСОБА_2 або іншим спадкоємцям про усунення від права на спадкування в порядку ст.1224 ЦК України до суду не зверталася, як і не зверталася з вимогами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини в порядку ч.3 ст.1272 ЦК України та зміни черговості одержання права на спадкування в порядку ч.2 ст.1259 ЦК України.

Крім того, відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Померла ОСОБА_3 за життя не отримувала державний акт на спірну земельну ділянку і не зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на неї, тому це майно не є об`єктом спадкування і не увійшло до спадкової маси.

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.