Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 712/11295/20

Провадження 2/712/1894/21

07 липня 2021 року м.Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Марцішевської О.М.

за участю секретаря судового засідання - Вдовенко О.В.

позивачки ОСОБА_1

представника відповідачки адвоката Кириленко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення,

ВСТАНОВИВ:

16 листопада 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачки про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності № 682 від 02.06.2009 року виданого рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради. З 16.04.2015 року у належній їй квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , яка з моменту реєстрації і по сьогоднішній день не проживає у вказаній квартирі, теперішнє місце перебування відповідачаки позивачці невідоме, всі обов`язки, що випливають зі сплати комунальних послуг покладені на позивача. Підтвердження відсутності відповідача без поважних причин підтверджується актом обстеження домоволодіння та свідками. Просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловою квартирою.

16 грудня 2020 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

31 березня 2021 року заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси позов задоволено в повному обсязі. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

06 травня 2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 березня 2021 року в цивільній справі № 712/11295/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення скасоване та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

11 травня 2021 року відповідачкою скеровано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що дійсні обставини справи такі, що відповідачка тривалий час проживала з сином позивачки ОСОБА_3 однією сім`єю, робили ремонт, проживали разом з дитиною відповідачки ОСОБА_4 . В період спільного проживання та сімейних стосунків з дозволу позивачки, мами ОСОБА_3 відповідачку було зареєстровано у спірніу квартиру як члена сім`ї. У зв`язку з скрутним матеріальним становищем в сім`ї з 2018 році відповідачка періодично виїзджджала закордон працювати, останній разі виїхала 21.06.2019 року і в зв`язку з світовою пандемією до даного часу не може повернутися до

України, і тут сусіди їй повідомили, що в її цивільного чоловіка є інша жінка, що в

свою чергу призвело до такого позову. У спірній квартирі залишились речі відповідачки, а саме меблі, одяг, побутова техніка, прикраси тощо. Якщо суд зніме відповідачку з місця реєстрації зараз, вона не матиме змоги повернутися додому і хоча б забрати свої речі. Для відповідачки даний позов великий подив та розчарування, що свідчить про зраду її чоловіка, поки вона фактично не в змозі повернутися додому в зв`язку з карантином, який в Португалії дуже суворий. З цих підстав вважає, що немає правових підстав для задоволення позову взагалі.

21 травня 2021 року позивач скерувала до суду відповідь на відзив, який обґрунтувала тим, що у відзиві відповідача не вказано фактичне місце її проживання і на даний час , а копії відміток віз в закордонному паспорті, зайвий раз доводять, що відповідачка з моменту прописки не проживала в квартирі позивача, а проживала та переміщалась в країнах Європи. Відповідачка свідомо намагається маніпулювати відомістяию щодо якихось родинних зв`язків та заводить суд в оману, керуючись емоціями, не надає доказів по суті втрати права на користування житловим приміщенням. Позивач є єдиним власником квартири, ніколи не проживала разом з відповідачем, не вела спільного господарства та не давала згоду на її реєстрацію. Відповідачка жодного разу не платила за комунальні послуги. Проте відповідач чомусь наполегливо доказує, що вона є членом сім`ї, проте стаття 405 ЦК України чітко визначає, що право займати житлове приміщення надається тільки власнику, а відповідач ніколи такого права не мала, як би їй не здавалося, що вона є віртуальним членом сім`ї. Тому подальша юридична недоведеність відповідачем своїх вимог щодо права на користування житловим приміщенням та її реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 є надуманою та такою, що суперечить нормам чинного законодавства.

16 червня 2021 року позивач скерувала до суду заяву про уточнення позовних вимог, яку обґрунтувала тим, що доводи відповідача позивач заперечує повністю та вважає їх безпідставними та необґрунтованими. У відповідності до Протоколу 1 до Конвенції, ст. 391 ЦПК України у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, власник має прав вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовних заявах та відповіді на відзив.

Представник відповідача просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позові.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 11.06.2009 року виданого на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 02.06.2009 № 682, а також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.02.2021р. № 243012068.

Відповідно до акту опитування сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відповідачка в квартирі АДРЕСА_2 зареєстрована, однак не проживає з 16 квітня 2015 року.

Відповідно до довідки Управління з питань державної реєстрації від 09.10.2020 № -01-10 в квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 03.04.2014 року по теперішній час та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 16.04.2015 по теперішній час.

Згідно показів свідків ОСОБА_7 . ОСОБА_8 , ОСОБА_9 відповідачка близько 9 років проживала сім`єю з сином позивачки та останні кілька років періодично виїзджала за кордон на роботу на 2-3 місяці з поверненням у спірну квартиру. У червні 2019 року відповідачка виїхала на роботу у Португалію, однак у 2020 році не мала можливість повернутись через карантинні обмеження у зв`язку з пандемією.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та ЖК України

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ст. 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном, відповідно до ст.391 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав право на повагу до житла, охоплює насамперед займати право житло і не бути виселеною чи позбавленою житла. П. 2 ст. 8 конвенції визначаються підстави, за яких втручання держави у використання особою прав в п. 1 цієї статті і таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки, економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широку межі розсуду, які не є однаковими в кожному конкретному випадку та залежить від цілей зазначених у п. 2 ст. 8 конвенції.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.

Таким чином, збереження або втрата права користування житлом за відсутності мешканця, у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у приміщенні.

Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. ( ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, вимоги щодо захисту права, щодо якого не доведено факт його порушення, не можуть бути предмету судового захисту.

Звертаючись у листопаді 2020 року до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщення згідно ст.405 ЦК України позивачка мала довести, що відповідачка не проживає без поважних причин у спірній квартирі понад рік, який передує зверненню позивачки до суду з даним позовом, тобто в період з листопада 2019 року по листопад 2020 року, не користується спірною квартирою без поважних причин і така відсутність порушує права та законні інетерси позивачки.

Судом встановлено, підтверджено показами свідків ОСОБА_7 . ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та відмітки у закордонному паспорті відповідачки, остання періодично у 2018- 2019 роках виїзджала за кордон з метою працевлаштування та останній раз виїхала у Португалію 21.06.2019р.

Відповідно до розпорядження КМУ від 14.03.2020р. № 287-р у період з 17.03.2020р. до 22.05.2020р. запровадження тимчасові обмеження перетинання державного кордону, спрямовані на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2, зокрема тимчасово закриті пунктуи пропуску (пункти конртолю) через державний кордон для міжнародного пасажирського залізничного, повітряного, автомобільного (для автобусів) сполучення, крім здійснення перевезень осіб з метою захисту національних інтересів або у зв`язку з виконанням міжнародних зобов`язань, а також представників дипломатичних установ і гуманітарних місій.

Також згідно повідомлення сайту міжнародних новин у мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_3 оголосила надзвичайний стан до 2 квітня 2020 року з запровадженням обмежувальних заходів щодо пересування в межах країни. З квітня 2020 року у Протугалії запроваджений загальнонаціональтний карантин, який неодноразово продовжувався до кінця 2020 року.

Враховуючи викладене, суд вважає обгрунтованими доводи відповідачки про те, що тимчасова відсутність її за місцем реєстрації мала місце з поважних причини, а саме запровадженням карантинних обмежень у міжнародному транспортному сполученні та пересуванні у межах країни тимчасового перебування - Португалії, які були об`єктивними перешкодами для реалізації права відповідачки на пересування та існували упродовж спірного річного період,у який передував зверненню позивачки з даним позовом до суду.

Крім того, позивачка частково не заперечувала, що у спірній квартирі залишаються речі відповідачки, однак у меншому обсязі, ніж заявлено у відзиві на позовну заяву.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням на предмет їх належності, достовірності та достатності, суд доходить висновку, що позивачем не не доведено відсутність відповідачки останньої за місцем реєстрації понад установлений законом строк без поважних причин понад рік, який передує зверненню позивачки до суду з даним позовом, тобто в період з листопада 2019 року по листопад 2020 року, втрату відповідачкою будь-якого зв`язку з спірним житловим приміщенням, в якому до даного часу зберігаються її речі, і ці обставини спростовуються у своїй сукупності як доводами відповідача, так і наданими відповідачем доказами.

Оцінюючи дотримання права позивачки на мирне володіння своїм майном, декларованого ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зважає на те, що у спірних правовідносинах права відповідачки також захищені статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки на житло і права користування цим житлом відповідачкою, яка зареєстрована у спірній квартирі і здійснення органом влади такої реєстрації в супереч волі власника суду не підтверджена, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачка не має у власності чи користуванні іншого житлового приміщення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки в іншому випадку відповідачку буде обмежено у праві на користування житлом без законних підстав.

При цьому суд враховує, що факт реєстрації відповідачки за законом не обмежує позивачку як власника у володінні, користуванні квартирою для проживання, а також розпорядженні власністю.

Що стосується доводів позову щодо того, що відповідачка не бере участь в оплаті комунальних послуг, позивачка вправі звернутись до суду з приводу відшкодування збільшених витрат на комунальні послуги внаслідок реєстрації відповідачки.

Керуючись п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій та статус суддів», ст.ст. 4,7,10,81,141, 263-266, 280-282 ЦПК України, ст. 319, 391, 405 ЦПК України, ст. 71 ЖК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду через місцевий суд (з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Черкаського апеляційного суду) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Повний текст рішення складений 12 липня 2021 року

Веб-адреса рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1