Справа № 638/5605/21
Провадження № 2/638/3935/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2021 Дзержинський районний суду м. Харкова у складі:

головуючого судді - Поволяєвої О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лаптійчук К.В.,

учасників справи:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житлом,-

ВСТАНОВИВ:

15.04.2021 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (далі - позивачі) звернулись до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житлом в якому просять: вселити позивачів у квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод позивачам у їх проживанні у квартирі АДРЕСА_1 (надалі - квартира), у користуванні ними цією квартирою, та надати їм ключі від вхідних дверей зазначеної квартири.

В обґрунтування позову зазначили, що вони, разом з відповідачем по справі, зареєстровані у вищеназваній квартирі АДРЕСА_1 та є членами його сім`ї: ОСОБА_1 (зареєстрована з 12.11.1991 року) дружина, ОСОБА_3 (зареєстрована з 03.01.2017 рок) та ОСОБА_4 (зареєстрована з ІНФОРМАЦІЯ_1 ) доньки.

Квартира належала відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 23.02.2001 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою. Право власності за ним на квартиру зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 07.03.2001 року за номером 61448.

В подальшому, згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеному між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_5 , посвідченим 09.07.2004 року, право власності на квартиру набув ОСОБА_5 (колишній чоловік доньки ОСОБА_2 ОСОБА_3 )

Також, договором купівлі-продажу квартири, укладеним між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_6 , посвідченим 07.02.2008 року, право власності на квартиру набула ОСОБА_6 . При цьому ОСОБА_6 придбала дану квартиру на кредитні кошти, отримані в ПАТ КБ «Приватбанк».

В наслідок заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором, кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.09.2013 року звернуто стягнення на дану квартиру та одночасно виселено позивачів та відповідача по справі.

Фактично сторони по справі в квартирі не мешкали. Після виселення, позивачі та відповідач мешкали у найманому житловому будинку в смт. Васищеве.

У 2020 році ОСОБА_6 повідомила, що кредит за яким її та інших осіб було виселено із квартири, погашений у ПАТ КБ «Приватбанку» 15.09.2008 року, з наданням відповідної довідки банку. Після цього іпотеку за поданням банку було припинено, між ОСОБА_6 ті ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири розірвано, та право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_5

07.05.2020 року договір купівлі продажу квартири від 09.07.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 також було розірвано і право власності набув ОСОБА_2 , який на даний час володіє квартирою, та 01.03.2021 року фактично туди вселився.

Відповідач як новий власник з 07.05.2020 року володіє квартирою, яка не є іпотечним майном, але перешкоджає вселенню позивачів як членів його сім`ї, які мають право користуватися на рівні з власником. Ключи від квартири позивачам не надає, вважає, що оскільки всіх було виселено у 2016 році рішенням суду, то за рішенням суду тільки вони зможуть вселитися, та крім того, у зв`язку з тим, що вони були виселені, то втратили право користуватися квартирою.

Позивачі зверталися письмово до відповідача з проханням вселити добровільно їх у спірну квартиру та надати їм ключі, однак відповідач також письмово відмовив їм у задоволенні їх вимог.

У зв`язку з чим позивачі звернулися до суду з даним позовом та просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.04.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

27.05.2021 року ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що йому дійсно належала на підставі свідоцтва про право на спадщину квартира АДРЕСА_1 . У 2004 році квартира вибула з його володіння, але внаслідок перелічених позивачами подій, проти яких відповідач не заперечує, право власності на квартиру їм знову набуто з 07.05.2020 року. Не заперечує проти ухвалення рішення на користь позивачів, членів його сім`ї якщо суд дійде до висновку про наявність у них прав на вселення та користування його квартирою у відповідності до ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР (а.с. 66-68).

01.06.2021 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надали до суду відповіді на відзив з яких вбачається, що 31.05.2021 року закінчується строк дії договору найму житлового будинку в смт. Васищеве, де вони мешкають, власник будинку не надав згоди на укладення додаткової угоди на продовження строку дії договору найму, таким чином їх сім`я залишається без житла, тому просили прискорити розгляд справи (а.с.71-72).

03.06.2021 року ухвалою суду призначено справу до судового розгляду по суті.

03.06.2021 року відповідач подав до суду заперечення (на відповідь на відзив) та заперечення на відповідь позивачів, в яких зазначив, що питання вирішення справи по суті, що зводиться до вирішення питання щодо застосування до правовідносин між ним - власником квартири, та членами його сім`ї позивачами по справі, положень ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР, передає на розсуд суду (а.с. 83-84, 85).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у ньому.

Позивач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила розглянути справу на підставі наявних у справі матеріалів.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, але пояснив суду, що вселення позивачів у спірну квартиру можливо лише за наявності рішення суду про це, вважає, що оскільки раніше рішенням суду вони були виселені з квартири, то втратили право користуватися даним житловим приміщенням.

Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1-451, виданого 23.02.2001 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою (а.с. 27).

07.03.2001 року право власності за ОСОБА_2 на дану квартиру було зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 61448 (а.с.28).

Місце проживання сторін по справі зареєстроване у вказаній квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 03.04.2021 року та 19.04.2021 року, та копіями паспортів позивачів (а.с.26, 62, 16-17, 18-20, 21-22).

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_5 , посвідченим 09.07.2004 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. за реєстраційним № 2596, право власності на квартиру набув ОСОБА_5 .

Договором купівлі-продажу квартири, укладеним між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_6 , посвідченим 07.02.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.А. за реєстровим номером 893, право власності на квартиру набула ОСОБА_6

07 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки № HAD0GK01270081, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А. за реєстровим номером 900. Одночасно вказаним нотаріусом була накладена заборона відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова по справі № 2011/17542/12 від 26.09.2013 року було звернуто стягненя на квартиру загальною площею 74,80 кв.м., житловою площею 46,00 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № HAD0GK01270081 від 07.02.2008 року), Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги 50, ), з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, та одночасно вирішено виселити ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 які зареєстровані, та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири (а.с. 34 -38).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10.02.2014 року по справі № 2011/17542/12 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова було змінено та у знятті всіх відповідачів у зазначеній справі з реєстрації у квартирі банку яка позивачу було відмовлено (а.с.39-43).

Постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби від 13.10.2016 року про залучення працівників поліції, було призначено виконання вищевказаного рішення суду про виселення на 25.10.2016 року (а.с.44, 45, 46, 47, 47, 48).

Сторони по справі вимушені були виїхати з квартири до приватного будинку, що розташованій в АДРЕСА_3 .

Відповідно до договору найму житла (приватного будинку) від 27.10.2016 року, наймодавець ОСОБА_7 , власник приватного будинку, надав наймачу ОСОБА_1 у тимчасове користування за плату житло приватний будинок за адресою: АДРЕСА_4 (4 кімнати, загальною площею 72,1 кв.м.) лише для проживання у ньому наймача і членів його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 без права викупу (а.с. 49-51).

Згідно додаткових угод до договору найму житла (приватного будинку) від 27.10.2016 року, термін дії договору продовжувався. Остання додаткова угода № 4 від 26.10.2020 року терміном дії до 31.05.2021 року (а.с.56,57,58, 59).

Відповідно до заяви іпотекодержателя про повне виконання кредиторських зобов`язань та про припинення дії іпотечного договору, в зв`язку з повним виконанням ОСОБА_6 зобов`язань по кредитному договору № HAD0GK01270081 від 07.02.2008 року, договір іпотеки між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_6 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А. за реєстровим номером 900 від 07-02-2008 року, припинив дію (а.с.81).

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу розірвано, право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_5 , про що свідчить заява ОСОБА_6 про підтвердження факту отримання від ОСОБА_5 грошової суми в розмірі 580750,00 грн. частинами, як повний розрахунок за договором про розірвання договору купівлі-продажу квартири, посвідченим 07 лютого 2008 року щодо квартири АДРЕСА_1 .

Договором про розірвання договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2004 року, посвідченим 07.05.2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. за реєстровим номером 945, договір купівлі-продажу квартири від 09.07.2004 року було розірвано і право власності набув ОСОБА_2 , який на даний час володіє квартирою на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1-451, виданого 23.02.2001 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою (а.с. 29-30).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.05.2020 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с. 31)

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.04.2021 року будь-які обтяження квартири відсутні (а.с. 32-33).

У березні 2021 року позивачі звернулись до відповідача з вимогою надати їм ключі від квартири з метою вселення та проведення ремонту, оскільки вони є членами його сім`ї, зареєстровані у цієї квартирі, проживають спільно, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, іншого житла не мають (а.с.9-12).

01 квітня 2021 року відповідач надав письмову відповідь на заяву про вселення заявників до квартири за місцем реєстрації постійного місця проживання, що надати ключі від вхідних дверей та дозволити вселиться у його квартиру без рішення суду про вселення немає підстав (а.с.13-14).

Згідно акту ЖК «Хризантема», у господарчому віданні якого знаходиться будинок АДРЕСА_5 , від 09.04.2021 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у присутності уповноваженої особи ЖК «Хризантема» пред`явили вимогу власнику квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , який після виселення з квартири 25.10.2016 року за рішенням суду від 26.09.2013 року одноособово вселився 01.03.2021 року як новий власник, про надання їм ключів від вхідних дверей зазначеної квартири для вселення та проживання в ній як членам сім`ї власника квартири (дружина та доньки).

Однак ОСОБА_2 відмовив у видачі ключів, пояснивши, що після виселення його та інших осіб з квартири за вищезазначеним рішенням суду всі особи, які були виселені державним виконавцем та інші, що мали похідне право, втратили право проживання у квартирі, а він набув його одночасно з правом власності на квартиру 07.05.2020 року. Вселившись одноособово у квартиру 01.03.2021 року ОСОБА_2 не визнає права всіх інших осіб, зареєстрованих у даній квартирі, як членів його сім`ї, на користування квартирою на рівні з власником, на вселення та проживання у ній, оскільки жодна з таких зареєстрованих осіб рішення суду про своє вселення ОСОБА_2 не пред`явила (а.с.60).

Частина 2 статті 3 Сімейного Кодексу України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Судом встановлено, та не оспорюється сторонами факт сімейних стосунків між ними, як до виселення зі спірної квартири, так і після в орендованому житлі. Сторони проживали спільно, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки разом сплачували, обслуговували житло, доходи та витрати були і є спільними. Іншого житла позивачі не мають.

Статтею 156 ЖК Української РСР та ст. 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також устатті 8 Європейської Конвенції з прав людиниі основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справіPowell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно достатті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в повному обсязі.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житлом задовольнити.

Вселити ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ), зареєстроване місце проживання яких: АДРЕСА_2 , в квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ), зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , не чинити перешкоди ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ), зареєстроване місце проживання яких: АДРЕСА_2 , у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , та надати їм ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Поволяєва