Справа № 415/6574/19
Провадження № 2/415/164/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області

у складі: головуючої судді Луньової Д.Ю.

за участі секретаря Рибки Я.Ю.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

До Лисичанського міського суду Луганської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власницею 1/2 частини спірного будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування № 2-4476 від 08.10.1984 р. Інші 1/2 частини будинку належать відповідачу. Позивачка стверджує, що вона добросовісно та безперервно володіє та користується нерухомим майном, належним відповідачу, доглядає за ним, робить капітальний та поточний ремонт, сплачує комунальні платежі. Відповідач з 1965 року в будинку не проживає, участь в утриманні будинку не приймає, ремонт будинку не здійснює. Тому позивачка, посилаючись на ст. 344 ЦК України, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, на задоволенні позову наполягає. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи шляхом направлення судових повісток та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Таким чином, враховуючи вжиття судом всіх передбачених законом заходів для сповіщення відповідача, на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України, суд вважає відповідача належним чином повідомленим про розгляд справи.

У визначений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не направив, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.

Суд розглядає справу без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм правом та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 77 ЦПК України належним визнається доказ, який містить інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми доказами у відповідності до ст. 80 ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони.

Дослідивши матеріали справи суд встановив.

З копії договору дарування від 08.10.1984 р. № 2-4476, копії технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , копії домової книги (а.с.а.с. 9-14, 30-31), що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08.10.1984 року в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно звіту про оцінку майна реєстраційний № 1 від 18.03.2019 р. (а.с.а.с. 15-29) ринкова вартість будинку АДРЕСА_1 складає 45500 грн.

З довідки, виданої головою вуличного комітету від 17.03.2019 р. (а.с.51), з довідки голови вуличного комітету від 24.10.2018 р. (а.с.71) акту (а.с.52), акту (а.с.70), встановлено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 1965 року й не приймає участі в утриманні будинку, проживає в м. Києві; за будинком та присадибною ділянкою доглядає і ремонтні роботи проводить ОСОБА_1 , яка відкрито, добросовісно та безперервно володіє садибою в тому числі останні 10 років, постійно вживає заходи для охорони та утримання домоволодіння.

З листування з відповідачем (а.с.а.с.8,32), встановлено, що позивач неодноразово зверталася до відповідача. Спонукаючи приймати участь в утриманні домоволодіння.

З фото таблиць (а.с.а.с. 53-2, 73-83), що позивачка постійно здійснює ремонтні роботи домоволодіння, яке належить їй та відповідачу.

Предметом спору (зміст позовних вимог) є визнання права власності на частку майна. Підставою набуття права власності позивачем зазначається набувальна давність.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю право власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності, а саме зазначених у частині першій статті 344 ЦК України: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суд у постанов від 14 травня 2019 року ц справі № 910/17274/17.

Позивачкою не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у неї добросовісності такого володіння. Позивачці достеменно було відомо, що частка спірного нерухомого майна, на яку вона просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю, належить на праві власності відповідачу, а тому в даному випадку на момент заволодіння спірним майном у позивачки була відсутня добросовісність володіння.

Позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18.

Крім того, діюче цивільне законодавство передбачає законі підстави набуття та відчуження права власності, у тому числі на договірних умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що суд дійшов переконання що у задоволенні позову слід відмовити, а позивачку було звільнено від сплати судового збору ухвалою суду від 09.08.2019 р., то судові витрати по сплаті слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного, ст. ст. 328, 344 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 84, 89, 141, 158, 160, 223, 247, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Луганського апеляційного суду безпосередньо, або - згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - через суд першої інстанції, який розглянув справу.

Суддя: Д.Ю. Луньова