Справа № 462/8088/19 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/1881/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Іванової О.О.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 422025,11 гривень..

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 12 червня 2015 р. Галицький районний суд м. Львова постановив обвинувальний вирок щодо відповідача ОСОБА_1 за вбивство її сина, яким, крім того, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 243242,14 грн.

Проте, ОСОБА_1 дотепер не виплатив даних коштів, а тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України позивач має право на інфляційні та 3 % річних, які за розрахунком позивача становлять 422025,11 грн.

Просив позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20 травня 2020 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 144114 (сто сорок чотири тисячі сто чотирнадцять) грн. 90 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 840,80 грн. судового збору.

У решті позову відмовлено.

Рішення оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що саме з дати винесення вироку та задоволення цивільного позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких моральних претензій, однак з позовом позивач звернулася лише 26 грудня 2019 року.

Вказує, що позовна давність обчислюється від дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, відтак знаючи про порушення свого права з 26 листопада 2015 року з позовом звернулася лише в грудні 2019 року пропустивши термін позовної давності.

Звертає увагу, що даний позов виник з підстав ст.625 ЦК України, а не з підстав ст.268 ЦК України як про це зазначає позивач, намагаючись ввести суд в оману.

Вважає помилковим висновок суду про те, що звертаючись зі скаргою на дії державного виконавця позивач вчиняла дії щодо стягнення з відповідача заборгованості, а тому саме з цієї дати слід обраховувати строк позовної давності.

Безпідставним також вважає трактування суду про те, що позивач вживала заходів для виконання вироку, оскільки зазначені дії ніяк не пов`язані з реалізацією свого права звернутися в суд про стягнення 3% річних та інфляційних збитків.

Відтак, оскільки позивач пропустила строк позовної давності, не заявляла клопотання про поновлення строку позовної давності просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, поясненняпредставника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що вироком Галицького районного суду м. Львова від 12 червня 2015 р. ОСОБА_1 визнано винним у скоєні злочинів передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 3 ст. 296, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України та обрано покарання, на підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно обрано покарання ОСОБА_1 15 років позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 43242,14 грн. матеріальної шкоди та 200000 грн. моральної шкоди /а.с. 3-50/.

Також судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 р. вирок Галицького районного суду м. Львова від 12 червня 2015 р. залишено без змін.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09 липня .2018 року встановлено, що 18 січня 2016 року Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчий лист №1-3/2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 243242,14 грн. боргу. Постановою старшого державного виконавця Франківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Владиш І.В. від 01 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа. Державним виконавцем Франківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області вживалися заходи до примусового виконання рішення суду, а саме: боржник викликався до державного виконавця, винесено постанову про накладення арешту на майно боржника, вживались заходи для встановлення належності боржнику рухомого та нерухомого майна, грошових коштів на банківських рахунках /а.с. 51/.

На час розгляду справи шкода не відшкодована, і цей факт не спростований відповідачем.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

У ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За положеннями ст. 1166 ЦК України єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Верховний Суд під час розгляду цивільної справи № 200/21325/15-ц (постанова від 07.11.2018р.) сформулював правову позицію, згідно якої вказав на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України), а також зазначив, що потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Таким чином, оскільки в справі, яка розглядається відповідачем не спростовано своєї вини у заподіянні шкоди, цивільний позов про стягнення з відповідача шкоди завданої злочином в розмірі 243242,14 гривень не відшкодовано, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування, передбачені цією статтею, входять до складу грошового зобов`язання і за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення такого зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні майнових втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Для цілей цієї статті грошовим вважається зобов`язання, виражене у грошових одиницях, тобто будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати, у тому числі судове рішення про стягнення заборгованості.

Враховуючи вищенаведене, наявність судового рішення про стягнення коштів, яке боржник не виконав, є підставою для стягнення з нього на користь кредитора сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення виконання такого рішення.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов, по суті правильного висновку, що з відповідача ОСОБА_1 підлягають до стягнення інфляційні втрати, а також 3 % річних за період прострочення грошового зобов`язання. В той же час суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вказані кошти підлягають до стягнення за період з 27 листопада 2015 р. по 30 листопада 2019 р., вважаючи, що строк позовної давності слід обчислювати з 2018 року, оскільки ОСОБА_3 стало відомо про порушення свого права у 2018р..

Колегія суддів не погоджується з висновком суду в цій частині, виходячи з наступних обставин.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно ч. 3. ч. 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Франківського ВДВС м. Львів Владиша І.В. при виконанні вироку, в задоволенні якої ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09 липня 2018 року їй було відмовлено.

В той же час, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 р. вирок Галицького районного суду м. Львова від 12 червня 2015 р. залишено без змін. Позивач ОСОБА_3 цого дня була присутня в судовому засіданні і їй було відомо про набрання вироком Галицького районного суду м. Львова від 12 червня 2015 р. законної сили тому саме із моментом набрання законної сили вироку у справі та ільного позову почав спливати строк позовної давності і подання позивачкою скарги на бездіяльність державного виконавця Франківського ВДВС м. Львів Владиша І.В. при виконанні вироку не перериває строку позовної даності.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Вказане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача ОСОБА_1 підлягають до стягнення інфляційні витрати, а також 3 % річних за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2019 року, що становить 73 191, 52 грн. інфляційних витрат та 21 872 грн. 3% відсотки річних., а разом 95 063 грн. 52 коп., в межах загальної позовної давності.

За вказаних обставин, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2020 року слід змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 95 063 гривні 52 копійки. Вирішити питання судових витрат.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2020 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 95 063 ( дев`яносто п`ять тисяч шістдесят три ) гривні 52 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 886 гривень 25 копійок судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 березня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.