ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6774/21 Справа № 199/8947/20 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення до житлового приміщення та стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

23 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення до житлового приміщення та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником 43/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 23.11.1991, де на теперішній час є зареєстрованою.

На час складання вищезазначеного договору дарування, у спірному домоволодінні проживали інші співвласники. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 17.04.1997 будинок було розділено та визначені частки інших співвласників, оскільки будинок є спільною частковою власністю.

На теперішній час у спірному домоволодінні вже значний період часу проживає відповідач ОСОБА_2 , яка з невстановлених підстав незаконно захопила частину житла, без відома ОСОБА_1 переобладнала всі кімнати та стала проживати повністю у всьому будинку, не допускаючи останню до житлового будинку, який являється її приватною власністю.

ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але остання відмовляється та ігнорує всі пропозиції та вимоги, оскільки відповідач не визнає її права на частку даного житлового будинку. Також зазначила, що відповідач категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом.

На підставі викладеного, просила суд усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належною їй на праві власності частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_1 в житловий будинок АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю у розмірі 43/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з жилого приміщення №1-2 площею 11,4 кв.м., кімнати №1-3 площею 12,0 кв.м., веранди 1-1 площею 3,0 кв.м.; зобов`язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 дублікат ключів від замка на вхідних дверях; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн., а також судові витрати по справі (а.с.1-5).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення до житлового приміщення та стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належної їй на праві власності частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_1 в житловий будинок АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю у розмірі 43/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з жилого приміщення №1-2 площею 11,4 кв.м., кімнати №1-3 площею 12,0 кв.м., веранди 1-1 площею 3,0 кв.м. Зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 дублікат ключів від замка на вхідних дверях. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2522 грн. 40 коп. В іншій частині позову відмовлено (а.с.87-89).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилається на те, що рішення суду 1 інстанції ухвалене при неповному з`ясуванню обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову (а.с.93-102).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що за договором дарування ОСОБА_3 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 23.11.1991, зареєстровано в реєстрі за №2-3889, де на теперішній час є зареєстрованою (а.с.15-17,12).

Судом також встановлено та визнано сторонами, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 1997 року договір купівлі-продажу від 20.10.1968 1/2 частини домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 визнано дійсним.

Зазначеним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.1997 за ОСОБА_8 було визнано право власності на частину будинку у розмірі 43/100.

Крім того, згідно інформації БТІ спірне домоволодіння належить - ОСОБА_4 - 57/200 частин будинку, ОСОБА_9 - 7/400 частин будинку, ОСОБА_2 - 57/400 частин будинку та ОСОБА_1 належить 43/100 частин будинку (а.с.18,19).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2020 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майном за набувальною давністю.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.09.2020 апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.03.2020 залишено без змін (а.с.27-32).

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначила, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірним домоволодінням, не відчиняє двері/ворота та не надає ключів. На її вимоги надати доступ до будинку відповідач не реагує.

Судом встановлено, що позивач зверталася до Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні будинком, співвласником якого вона є.

Із листа т.в.о. начальника Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 19.11.2020 вбачається, що зазначене звернення у встановленому законом порядку зареєстровано до єдиного обліку заяв і повідомлень 22.10.2020 за №35352 та розглянуто працівниками поліції в порядку Закону України «Про звернення громадян». У зв`язку з чим, запропоновано звернутися до суду з позовом з приводу перешкоджання користування майном (а.с.53).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що відповідач своїми діями порушує право позивача на вільне користування будинком, який належить їй на праві приватної власності. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд виходив із того, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є завеликим та стягнув 3000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ч.1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно, може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення,призначені для постійного проживання.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав,передбачених законом.

Пунктами 33, 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до змісту положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право, як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Оскільки право власності є абсолютним правом, що виключає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі ст. 391 ЦК України та ст. 150 ЖК України може захистити своє порушене право шляхом вселення.

Доказів про наявність позову про визнання майна, а саме будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , особистою власністю ОСОБА_2 відповідач суду не надала. В натурі поділ не проводився, порядок користування житлом не визначався.

Позивач не має ані ключів, ані доступу до спірного домоволодіння, а відповідач відмовляється добровільно пустити її до спірного будинку для проживання, а тому позивач позбавлена можливості користуватись своєю власністю.

Судом першої інстанції було достовірно встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні спірним домоволодінням на протязі тривалого часу.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовна вимога про усунення перешкод у користуванні належної ОСОБА_1 на праві власності частини житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення до нього та зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні вказаним будинком підлягає задоволенню, оскільки відповідач відмовляється добровільно пускати позивача до будинку та з даного приводу позивач зверталася до правоохоронних органів, що свідчить про те, що відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні їх спільною власністю та право позивача має бути відновлено шляхом вселення та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні ОСОБА_1 спільним майном. Крім того, у суді сторона відповідача позов не визнала.

Доводи апеляційної скарги, що рішення суду ухвалено на припущеннях, а позовні вимоги не підтверджені належними доказами, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції наведені всі належні аргументи для задоволення позовних вимог, при цьому відповідачем не спростовано жодний встановлений судом 1 інстанції факт.

Посилання апелянта, що вона визнає факт належності позивачу вказаної частини будинку, не свідчить про не вчинення нею перешкод у користуванні вказаної власності, крім того, як вбачається з заперечень на позовну заяву та самої апеляційної скарги, відповідач позовні вимоги не визнає.

Щодо моральної шкоди, колегія суддів враховує, що оскільки ОСОБА_1 позбавлена можливості користуватися належним їй майном, та з урахуванням того, що суд 1 інстанції дійшов висновку про наявність порушення відповідачем прав позивача, оскільки саме ОСОБА_2 чинить позивачу перешкоди у користуванні майном, суд правильно визначився з необхідністю часткового задоволення вимоги ОСОБА_1 , стягнувши з відповідача 3000 гривень на відшкодування завданої моральної шкоди.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: