Справа № 645/4269/20
Провадження № 2/645/284/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Ульяніч І.В.,

за участю секретаря судового засідання Костенко Л.К.,

позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання ідеальних часток та права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Харківської міської ради, яку в подальшому уточнила та просила суд визначити ідеальні частки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у спільній сумісній власності у вигляді земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0822 га., кадастровий номер :04:070:0006 по Ѕ частині кожній та визнати за ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0822 га., кадастровий номер :04:070:0006, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :04:070:0006. Ділянка була приватизована спільно з нею, донькою ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , але в акті не виділені частки, що стало приводом відмови позивачу Державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори в прийнятті спадщини у вигляді земельної ділянки.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 липня 2020 року позов ОСОБА_1 - залишено без руху.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2020 року прийнято до провадження та відкрито загальне позовне провадження у вищевказаній цивільній справі та призначено в підготовче судове засідання.

23 вересня 2020 року представником відповідача Харківської міської ради надано відзив на позовну заяву, вважають, що позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними та необґрунтованими, з наступних підстав. На підставі рішення 19 сесії 5 скликання Харківської міської ради Харківської області від 27.02.2008 № 38/08 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надано земельну площею 0,0822 га по АДРЕСА_1 ) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На підставі вказаного рішення співвласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №467169 від 07.10.2011 та серії ЯЖ №467170 від 07.10.2011. Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , нотаріусом 12-ї ХДНК ОСОБА_4 була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.08.2017 № 2657/02-31. Вказана постанова мотивована тим, що у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №467169, ЯЖ №467170, виданих Харківською міською радою Харківської області 07.10.2011 року, кадастровий №:04:070:0006, вказані два співвласника земельної ділянки - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , але не визначені розміри часток, якими володіє кожен із співвласників. Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 343/1048/17 зазначив, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Вважали, що позивачем не надано доказів наявності земельно-кадастрової документації, тому за таких умов неможливо визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, оскільки позивач не має належно оформлених документів, якими була б ідентифікована земельна ділянка, визначена конфігурація, площа та її межі. Харківська міська рада вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 є передчасними, так як до позовної заяви не надано матеріалів, які б могли бути доказами по справі.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження по даній справі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому.

В судовому засіданні ОСОБА_1 уточнену позовну заяву підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити та пояснила, що вона є єдиною спадкоємецею після смерті матері ОСОБА_3 , вона прийняла спадщину. На спадщину у вигляді частини будинку за адресою АДРЕСА_1 вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, на частину земельної ділянки за цією ж адресою їй було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва, через невизначення часток, що належать їй та матері у спільній сумісній власності на дану земельну ділянку. Також зазначила, що при приватизації земельної ділянки вони із матір"ю виходили з того, що вона їм належить у рівних частках по 1/2 кожній, іншої домовленості між ними не було.

В судовому засідання представник відповідача - ОСОБА_2 заперечувала щодо задоволення позову.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Порушене право може бути захищено у спосіб, хоча і не передбачений зазначеною нормою, законом чи договором, але такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим порушенням.

Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 467169, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0822 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Також з вказаного державного акту вбачається, що співвласником цієї земельної ділянки є ОСОБА_1 .

Згідно матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_1 , батьками якої згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_2 , видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, та частини земельної ділянки, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За ст. 1217 цього Кодексу, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є донькою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Під час судового розгляду справи встановлено, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 заведено спадкову справу № 943/2016.

Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 грудня 2002 року спадкоємцями майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є в рівних частинах кожна: дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається з жилого будинку з надвірними будівлями, який знаходиться у АДРЕСА_1 .

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 22.01.2003 року на праві приватної власності будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 Ѕ частина та ОСОБА_3 Ѕ частина.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 липня 2017 року спадкоємцем Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.07.2017 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності Ѕ частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 липня 2017 року.

З урахуванням викладеного, єдиним спадкоємцем будинку та частини земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 - позивач у справі.

Згідно приписів ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Згідно постанови нотаріуса 12-ї ХДНК Синельникова І.П. від 30.08.2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , оскільки в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №467169, ЯЖ №467170, виданих Харківською міською радою Харківської області 07.10.2011 року, кадастровий №:04:070:0006, вказані два співвласника земельної ділянки - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , але не визначені розміри часток, якими володіє кожен із співвласників.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Згідно із частиною 1статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4статті 41 Конституції України).

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

У частинах 1, 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 368 і ч. 2 ст. 372 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Частинами 1, 2 ст. 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, права користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 19 даного Закону, державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Крім того, в п/п. «ґ» п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 № 7 (зі змінами, внесеними Постановою Верховного Суду України з 19.03.2010 № 2) зазначено про те, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 Земельного кодексу України в редакції Закону України від 05.11.2009 № 1702-VІ.

Зазначені правові норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій він розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який, хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018, справа №910/18560/16).

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Таким чином, ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Відповідно до ст. 27 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, є рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна.

На підставі ч. 2 ст. 80 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, врахувавши, що задоволення позовних вимог не порушає нічиїх прав та інтересів, суд приймає до уваги, що право власності на будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 і земельна ділянка, на якій розташована відповідна житлова будівля, належить позивачу по справі, а також враховуючи, неможливість позивачем іншим шляхом оформити свої права на зазначене нерухоме майно, приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

З огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, як таких, що ґрунтується на вимогах закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 82, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання ідеальних часток та права власності на земельну ділянку в порядку спадкування - задовольнити.

Визначити ідеальні частки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у спільній сумісній власності у вигляді земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0822 га., кадастровий номер :04:070:0006 по Ѕ частині кожній.

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0822 га., кадастровий номер :04:070:0006, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин судового рішення, а також у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Харківська міська рада, адреса: 61003, м. Харків, майдан Конституції, 7.

Повне судове рішення складено 02 липня 2021 року.

Суддя - І.В. Ульяніч