ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5633/21 Справа № 199/2186/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2013 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль в особі Дніпропетровської обласної дирекції до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року публічне акціонерне товариство Райффайзен Банк Аваль в особі Дніпропетровської обласної дирекції (далі ПАТ Райффайзен Банк Аваль) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 17 жовтня 2007 року був укладений кредитний договір №014/138380/3173/73, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 49 850 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,50% річних з кінцевим терміном повернення 17 жовтня 2013 року.

Зазначали, що ОСОБА_1 не виконала умови п.5.1 вказаного договору і своєчасно не повернула кредитні кошти.

Посилаючись на те, що станом на 21 грудня 2012 року заборгованість за договором склала 1 454 220,79 грн., а позичальник ОСОБА_1 ухиляються від виконання своїх зобов`язань, просили суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 1 454 220,79 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2013 року позовні вимоги ПАТ Райффайзен Банк Аваль задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Письмові матеріали по справі №199/2186/13-ц були знищені 27 вересня 2019 року.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі №199/2186/13 за позовом ПАТ Райффайзен Банк Аваль в особі Дніпропетровської обласної дирекції до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в частині - копії позовної заяви ПАТ Райффайзен Банк Аваль в особі Дніпропетровської обласної дирекції до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості; належним чином завірена копія кредитного договору від 17 жовтня 2007 року №014/138380/3173/73, укладеного між ВАТ Райффайзен Банк Аваль, правонаступником якого є ПАТ Райффайзен Банк Аваль, та ОСОБА_1 ; копія договору застави транспортного засобу №014/09745/3173/73/33, укладеного між ВАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1 ; копія переліку комісії (тарифів) Райффайзен Банк Аваль(банк). Інших фінансових зобов`язань Позичальника, що входять до сукупної вартості кредиту до кредитного договору від 17 жовтня 2007 року №014/138380/3173/73.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 19 червня 2013 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2013 року та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ Райффайзен Банк Аваль до неї відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позовні вимоги банку необґрунтовані та недоведені належними та допустимими доказами. Вказувала, що не знала про існування рішення, судом допущено порушення норм процесуального права. Вказувала, що останній платіж здійснено 28 липня 2008 року, а отже банком пропущено строк позовної давності який вона просила застосувати.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу позивач по справі не скористався.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується відновленими матеріалами справи, що 17 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/138380/3173/73.

За умовами кредитного договору відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 49 850 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,50% річних з кінцевим терміном повернення 17 жовтня 2013 року.

Відповідач допустила порушення взятих на себе зобов`язань та станом на 21 грудня 2012 року допустила заборгованість у загальному розмірі 1 454 220,79 грн.

Задовольняючи позовні вимоги банку суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору та допустила заборгованість яка підлягає до стягнення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник була ознайомлена з умовами надання їй кредитних коштів про,що свідчить її власноручний підпис на кожній сторінці кредитного договору.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом (ст.ст.610,612 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник допустила порушення взятих на себе зобов`язань та допустила заборгованість яку суд першої інстанції стягнув правомірно.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до вимог ч.2 ст.260 ЦК України, порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Як зазначено в ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.2,3,4 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В п.31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 зазначено, що при застосуванні положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з ч.11 ст.11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що банк пропустив строк позовної давності не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції оскільки строк дії кредитного договору було визначено сторонами до 17 жовтня 2013 року, тобто кінцевим строком виконання зобов`язання визначено 17 жовтня 2013 року а позов банком до суду було подано 21 лютого 2013 року.

На час винесення оскаржуваного судового рішення існувала практика Верховного Суду України, яка передбачала можливість стягнення заборгованості за кредитним договором у межах строку позовної давності саме з врахуванням строку дії кредитного договору, а не з часу внесення останнього платежу, як на тому наполягає відповідач в своїй апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент вирішення справи судом першої інстанції, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З відновлених матеріалів справи вбачається, що позивачем доведені заявлені позовні вимоги, та доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Колегія суддів звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги відповідача в частині неналежного повідомлення не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи були знищені у зв`язку з отриманням виконавчих листів та закінченням строку зберігання справи, а з тексту оскаржуваного заочного рішення від 19 червня 2013 року вбачається, що відповідач була повідомлена через оголошення в газеті Вісті Придніпров`я, що було передбачено вимогами ч.9 ст.74 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарга підлягають залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2013 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.