Справа № 310/5754/21
РІШЕННЯ

Іменем України

(ЗАОЧНЕ)

06 липня 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кошевої О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Ледовської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Бердянський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно- східного міжрегіонального управління Міністерства юстиці(м.Дніпро) про встановлення факту народження дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Бердянський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно- східного міжрегіонального управління Міністерства юстиці(м.Дніпро) звернувся до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, посилаючись на наступні обставини. Заявник вказав, що в нього та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина чоловічої статті в м.Донецьку, Донецької області. Заявник вказав, що він та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебувають. Факт народження дитини у ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про народження. Вважає, що даний документ оформлений не у відповідності до вимог діючого законодавства України.

21 квітня 2021 року ОСОБА_1 , як батько дитини звернувся до Бердянського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про видачу свідоцтва про народження дитини встановленої форми, однак йому було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду.

У зв`язку з чим просить встановити факт народження дитини чоловічої статі, датою народження вказати ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження м. Донецьк, Донецької області Україна.

В судове засідання заявник не з`явився, надав судові заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання вимог, викладених в заяві у повному обсязі.

Заінтересована особа - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, надала судові заяву про розгляд справи у її відсутності, заяву просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи Бердянського міськорайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не з`явився, надав судові заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, не заперечував проти задоволення заявлених вимог ОСОБА_3 .

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження дитини в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 в місті Донецьку народила дитину чоловічої статі. Факт народження дитини підтверджується копією свідоцтва про народження № 145 від 02.06.2015 року.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині має належати з його народження право на ім`я та громадянство. Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт народження особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

21 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Бердянського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про видачу свідоцтва про народження дитини встановленої форми, однак йому було відмовлено із відсутністю медичного документу, який є підставою для проведення державної реєстрації народження.

Згідно з положенням п. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду.

Таким чином, суд приходить висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення заяви щодо встановлення факту народження дитини.

На підставі Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та керуючись ст.ст. 4, 10, 18, 293, 259, 263- 265, 268, 273, 315-319, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Бердянський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно- східного міжрегіонального управління Міністерства юстиці(м.Дніпро) про встановлення факту народження дитини, - задовольнити.

Встановити факт народження дитини чоловічої статі, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в місті Донецьку Донецької області, Україна.

Записати відомості про матір « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України, уродженка міста Донецька, місце проживання - АДРЕСА_1 »

Записати відомості про батька « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин України, уродженець м.Донецька Донецької області, місце проживання - АДРЕСА_2 »

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя О. А. Кошева