ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/6565/20
Провадження № 2/210/558/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"23" лютого 2021 р.
Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,
за участі секретаря судового засідання: Реви К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, без участі сторін, та без фіксування судового засідання звукозаписувальним пристроєм, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, - Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради про усунення перешкод у користуванні власністю, -
В С Т А Н О В И В:
30 листопада 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2015 року, належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За його згодою в цій квартирі в жовтні 2009 року була зареєстрована ОСОБА_2 , яка на той час була дружиною його сина, ОСОБА_4 . Також була зареєстрована ОСОБА_3 , яка на момент реєстрації була неповнолітньою донькою відповідача ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, була зареєстрована без його згоди за адресою реєстрації місця проживання її матері. Крім відповідачів, на теперішній час в квартирі зареєстровані також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його син; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_5 , його онук. Його місце проживання зареєстровано за іншою адресою, він не проживав та не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Спільне господарство з особами, які зареєстровані за цієї адресою, не вів, спільним побутом з відповідачами не пов`язаний. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2020 року по справі №210/2822/20, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , зареєстрований 11 серпня 2007 року, Інгулецьким відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №183, був розірваний. Рішення не оскаржене та набрало законної сили 28 липня 2020 року. Судом встановлено, що з початку 2020 року сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, фактично ОСОБА_2 проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 також не проживає за зареєстрованим місцем свого проживання. Факт непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджується відповідними актами. Оплату житлово-комунальних послуг здійснює він або його син. При цьому, вартість деяких житлово-комунальних послуг розраховується в залежності від кількості зареєстрованих осіб. Відповідачі не приймали та не приймають участь в оплаті цих послуг. Тому факт реєстрації відповідачів, які не є членами його сім`ї, порушує його право власності на квартиру. У зв`язку з тим, що його син перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , яка мала неповнолітню дитину, відповідачі були вселені до належного йому спірного житлового приміщення, який як власник цього майна надав право відповідачам користуватись та проживати в ньому. Оскільки відповідачі спільно з власником спірної квартири ніколи не проживали, спільним побутом та господарством не були пов`язані, відповідачі не були та не є членами його сім`ї. Тому право користування квартирою у відповідачів виникло на підставі сервітуту. У зв`язку з тим, що відповідачі як члени сім`ї його сина, користувались спірною квартирою за його згодою під час дії сервітуту, враховуючи, що на теперішній час обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились (шлюб між ОСОБА_2 та його сином розірваний), вбачається, що право користування відповідачами чужою квартирою також припинилось. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають, на зв`язок не виходять. Тому фактично відповідачі чинять йому як власнику квартири перешкоди у користуванні цим нерухомим майном.
Ухвалою суду від 18 грудня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження.
Від позивача ОСОБА_1 23 лютого 2021 року через канцелярію суду надійшла заява, в якій останній зазначив, що позов підтримує у повному обсязі та просить розглядати справу без його участі, та без фіксації технічними засобами, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує.
Відповідачі до суду не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції на адресу реєстрації, та розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, відповідно до ч.12 ст.128 ЦПК України.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причин неявки суду не повідомив.
Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч.4 ст.10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A.v.Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.
Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено.
У зв`язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивача та відповідачів, представника третьої особи про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів.
Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до п.1 ст.8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла.
Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим.
Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 41 ч.4 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України передбачена непорушність права власності, в т.ч. те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.
В свою чергу відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування позивачами спірним житловим будинком підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.
Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст.391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 (а.с.8, 9) на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2015 року, належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10), що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №1867029 (а.с.11), та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9322102 (а.с.12).
Зі змісту позову, та наявних матеріалів справи вбачається, що за згодою позивача у вказаній квартирі була зареєстрована відповідач ОСОБА_2 (а.с.16, 17), яка на той час була дружиною його сина, ОСОБА_4 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб (а.с.14). Також була зареєстрована ОСОБА_3 , яка на момент реєстрації була неповнолітньою донькою відповідача ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, була зареєстрована без згоди позивача за адресою реєстрації місця проживання її матері.
Крім відповідачів, на теперішній час в квартирі зареєстровані також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син позивача; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_5 , онук позивача (а.с.13).
Місце проживання позивача зареєстровано за іншою адресою: АДРЕСА_3 (а.с.8 зворот).
Позивач стверджує, що не проживав та не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Спільне господарство з особами, які зареєстровані за цієї адресою, не вів, спільним побутом з відповідачами не пов`язаний.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2020 року по справі №210/2822/20, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , зареєстрований 11 серпня 2007 року, Інгулецьким відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №183, був розірваний. Рішення не оскаржене та набрало законної сили 28 липня 2020 року (а.с.15).

Рішенням суду встановлено, що з початку 2020 року сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, фактично ОСОБА_2 проживає за іншою адресою. ОСОБА_3 також не проживає за зареєстрованим місцем свого проживання. Факт непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджується відповідними актами (а.с.27, 28), згідно котрих відповідачі за адресою: АДРЕСА_1 , не проживають з січня 2020 року.

Оплату житлово-комунальних послуг здійснює позивач або його син, що підтверджено відповідними квитанціями (а.с.18-26).

Відповідно ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/57-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку», «Протоколу та протоколів N2, N4, N7 та N11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №243/7004/17-ц).

У зв`язку з тим, що син позивача перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , яка мала неповнолітню дитину, відповідачі були вселені до належного позивачу спірного житлового приміщення, який як власник цього майна надав право відповідачам користуватись та проживати в ньому.

Оскільки відповідачі спільно з власником спірної квартири ніколи не проживали, спільним побутом та господарством не були пов`язані, відповідачі не були та не є членами сім`ї позивача.

Тому право користування квартирою у відповідачів виникло на підставі сервітуту (ст.ст.395, 397, 403 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно приписів п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною 2 ст.406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У відповідності до правових висновків, які викладені у Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі №688/63/15-ц , встановлено, що положення ст.ст.383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна (ч.2 ст.317 ЦК України).

Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

У зв`язку з тим, що відповідачі як члени сім`ї сина позивача, користувались спірною квартирою за його згодою під час дії сервітуту, враховуючи, що на теперішній час обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились (шлюб між ОСОБА_2 та сином позивача розірваний), вбачається, що право користування відповідачами чужою квартирою також припинилось.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідачів в зазначеній квартирі, порушує права позивача, як власника, на право володіння, користування та розпорядження зазначеною квартирою.

Згідно п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації.

Згідно ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до вказаної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав, для задоволення позовних вимог позивача.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову, - на відповідача, а тому з останніх на користь позивача слід стягнути суму судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 840,80 гривень.

Керуючись ст.ст.316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст.4, 12, 13, 80, 81, 89, 228-229, 263, 265, 280-283, 288 ЦПК України, суд, -

.

В И Р І Ш И В:

Позов позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, - Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради про усунення перешкод у користуванні власністю, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - квартирою АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , судовий збір у розмірі 840,80грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок), в рівних частинах з кожної.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_7 ;

- відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ;

- третя особа: Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради, юридична адреса: 50069, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр. Миру, 42.

Суддя: Н. Ю. Вікторович