УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого судді Мирошниченка Ю.М.;

при секретарі Прилепо Ю.О.,

представника скаржника Дементьєва В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 (заінтересована особа акціонерне товариства «Комерційний банк «Приватбанк») на дії державних виконавців Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) Чиркової Наталії Олександрівни та Каширіної Ірини Станіславівни,

В С Т А Н О В И В:

Скаржник є стороною виконавчого провадження з виконання судового рішення про стягнення з нього на користь АТ «КБ «ПриватБанк» суми боргу.

Просив визнати рішення, дії та бездіяльність держвиконавців з виконання виконавчого листа № 264/3421/16-ц від 19.12.2017 року неправомірними та скасувати:

- постанову № 57463198 від 18.10.2018 року про відкриття виконавчого провадження;

- постанову № 57463198 від 29.10.2018 року про арешт майна боржника;

- постанову № 57463198 від 18.06.2019 року про повернення виконавчого документа стягувану;

- постанову № 57463198 від 26.12.2019 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження;

- постанову № 60025139 від 11.09.2019 року про відкриття виконавчого провадження;

- постанову № 60025139 від 08.10.2019 року про арешт майна боржника;

- постанову № 60025139 від 10.01.2020 року про передачу виконавчого провадження;

- постанову № 60025139 від 10.01.2020 року про прийняття виконавчого провадження;

- постанову № 60025139 від 10.01.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу.

Крім цього, просив зобов`язати Відділ:

- виключити з реєстру боржників інформацію про ОСОБА_1 , внесену по виконавчим провадженням №№ 57463198 і 60025139;

- перевірити копію довіреності на відповідність її оригіналу та посвідчити її належним чином;

- повернути виконавчий лист № 264/3421/16-ц від 19.12.2017 року стягувачу без прийняття до виконання.

Посилався на те, що:

1) до серпня 2020 року жодних повідомлень, викликів та копій постанов у виконавчих провадженнях №№ 57463198 та 60025139 не отримував;

2) державним виконавцям письмове доручення начальника Відділу про передачу виконавчого провадження не надавалось, а отже вони не повноважні на вчинення будь-яких дій у виконавчих провадженнях;

3) представником стягувача подано заяву не про примусове виконання судового рішення, а про відкриття виконавчого провадження, що не передбачено законом;

4) копія довіреності, додана до заяви про відкриття виконавчого провадження, засвідчена неналежним чином за допомогою факсиміле, а тому представник юридичної особи не підтвердив своїх повноважень і державний виконавець їх не перевірив;

5) державні виконавці всупереч положенням Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) винесли постанову про відкриття виконавчого провадження з порушенням строків та не здійснили заміну стягувача з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на АТ «КБ «ПриватБанк»;

6) постанови не містять поштового індексу, невірно зазначене прізвище боржника, назва стягувача не відповідає назві, зазначеній у виконавчому документі, різняться розміри заборгованості, зазначені в оскаржуваних постановах.

Державний виконавець ОСОБА_2 ) просила розглядати скаргу без її участі. Надала відзив на скаргу, в якому зазначила, що постановою від 18.10.2018 року відкрито виконавче провадження № 57463198 з виконання виконавчого листа № 264/3421/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» суми боргу в розмірі 362789,34 грн. Того ж дня постанову направлено боржникові разом з викликом, на який він не з`явився. Тому 29.10.2018 року держвиконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.

18.06.2019 року держвиконавцем повернуто виконавчий документи стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. Арешт з майна боржника не знімався, оскільки відповідно до ст. 40 Закону при поверненні виконавчого документу арешт майна боржника не припиняється.

У вересні 2019 року виконавчий документ № 264/3421/16-ц надійшов на виконання повторно, 11.09.2019 року відкрито виконавче провадження, копію постанови направлено боржнику. 20.01.2020 року держвиконавцем здійснювався вихід за адресою проживання боржника, однак двері ніхто не відчиняв, на виклики держвиконавця ОСОБА_3 не реагував. Тому 22.01.2020 року виконавчий документ знову повернуто стягувачу.

Старший державний виконавець Каширіна І.С. просила розглядати скаргу без її участі, зазначила, що реєстрація вхідної кореспонденції здійснюється шляхом внесення відповідальною особою органу державної виконавчої служби відомостей до Системи, кожному зареєстрованому виконавчому документу надається єдиний унікальний номер. Після реєстрації виконавчого документу останній передається державному виконавцю під підпис. 10.09.2019 року виконавче провадження № 60025139 зареєстровано в Автоматизованій системі виконавчого провадження спеціалістами відділу та передано державному виконавцю. 11.09.2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії якої направлено сторонам. Таким чином, в діях державного виконавця порушень закону немає, порушення реєстрації допущено спеціалістами відділу.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу за його відсутності.

Як убачається з матеріалів виконавчого провадження, постановою держвиконавця Чиркової Н.О. від 18.10.2018 року відкрито виконавче провадження № 57463198 з виконання судового рішення № 264/3421/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» суми боргу в розмірі 362789,34 грн (а.с.43).

Підставою винесення вказаної постанови стала заява представника АТ «КБ «ПриватБанк» Смирнової Н.В. від 20.09.2018 року про відкриття виконавчого провадження (а.с.44).

Постановою від 29.10.2018 року у виконавчому провадженні № 57463198 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 (а.с.36).

У рамках вказаного виконавчого провадження держвиконавцем здійснені запити до Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України, територіального сервісного центру 1441 МВС України у Донецькій області. Встановлено, що за боржником рухоме та нерухоме майно не зареєстроване. Боржник на обліку в органах ДПС не перебуває, пенсію не отримує, за трудовими та цивільно-правовими угодами не працює (а.с.37, 38).

Постановою від 18.06.2019 року виконавчий лист № 264/3421/16-ц повернуто стягувачу(а.с.28).

02 вересня 2019 року представник АТ «КБ «ПриватБанк» Смирнова Н.В. знову звернулась до Відділу із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання судового рішення № 264/3421/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» суми боргу в розмірі 326921,40 грн (а.с.76).

Постановою держвиконавця Каширіної І.С. від 11.09.2019 року відкрито виконавче провадження № 60025139 (а.с.75).

Постановою від 08.10.2019 року накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.74).

Постановою від 10.01.2020 року у зв`язку з реорганізацією Відділу виконавче провадження передано тому ж самому держвиконавцю (а.с.146).

20 січня 2020 року держвиконавцем ОСОБА_4 здійснено вихід за місцем мешкання боржника та встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 боржник зареєстрований та проживає. Двері на вимогу держвиконавця ніхто не відчинив (а.с.70).

Постановою держвиконавця від 22.01.2020 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону(а.с.69).

За повідомленням АТ «КБ «ПриватБанк» співробітнику ОСОБА_5 , яка займає посаду провідного юрисконсульта Маріупольської філії ПАТ «КБ «ПриватБанк», 18.05.2017 року видана довіреність № 6614-К-О для представництва інтересів Банку, терміном дії до 18.05.2020 року. На теперішній час термін довіреності сплив, тому вона вилучена та утилізована (а.с.111).

За змістом статті 441 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з положеннями Закону:

виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1);

заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами (п. 1 ч. 1 ст. 10);

виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18).

З приводу доводів скаржника суд зазначає наступне.

1. Щодо порушення порядку повідомлення боржника про початок виконавчого провадження та направлення інших постанов у виконавчому провадженні.

Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 вказаної статті визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до статті 28 Закону копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Отже, із системного аналізу зазначених норм Закону вбачається, що права сторони у виконавчому провадженні щодо обізнаності про початок виконавчого провадження та про хід виконавчого провадження будуть належним чином реалізовані у разі надіслання виконавцем документів у встановлені Законом порядку та строки. Наявності доказів отамання стороною відповідних документів Закон не вимагає.

2. Щодо надання начальником Відділу доручень про передачу виконавчого провадження.

Положенням про автоматизовану систему виконавчого провадження (далі Положення) визначено, що автоматичний розподіл виконавчих документів в органі державної виконавчої служби здійснюється в день їх реєстрації на підставі інформації, внесеної до Системи відповідальною особою.

Виконавчі документи розподіляються між державними виконавцями у довільному порядку із дотриманням черговості та з урахуванням встановленого коефіцієнта й кількості виконавчих проваджень, які перебувають на виконанні у державного виконавця, крім випадків, передбачених пунктами 6, 7 цього розділу.

Таким чином, визначення державного виконавця у конкретному виконавчому провадженні здійснюється автоматизованою системою виконавчого провадження та не вимагає будь-яких доручень начальника Відділу.

Посилання скаржника на ч. 5 ст. 5 Закону є недоречним, оскільки вказаною нормою регулюється порядок передачі виконавчого документи від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби, або від органу державної виконавчої служби - приватному виконавцю на підставі заяви стягувача.

Порушення порядку передачі виконавчого провадження через реорганізацію від одного й того ж тому ж самому державному виконавцю не створює для боржника жодних правових наслідків, а тому не має значення при вирішенні вказаної скарги.

3. Щодо змісту заяви про примусове виконання судового рішення.

Пунктом 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (далі Інструкція) передбачено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.

У заяві про примусове виконання рішення зазначаються такі відомості:

назва і дата видачі виконавчого документа;

прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові стягувача;

дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача;

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) стягувача;

номер телефону стягувача;

спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум (у разі виконання рішення про стягнення коштів);

реквізити рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності).

Заяви представника стягувача про відкриття виконавчого провадження містять всі передбачені Інструкцією реквізити, а твердження скаржника про невідповідність назви заяви є формалізмом, оскільки сама назва заяви не має суттєвого правового значення, заява містить необхідні реквізити та переслідує мету примусового виконання виконавчого документа.

4. Щодо повноважень представника стягувача.

Пунктом 3 розділу ІІІ Інструкції передбачено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску, крім випадків, коли стягувач звільняється від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону та у разі виконання рішення Європейського суду з прав людини.

До заяви про примусове виконання рішення, яка подається представником стягувача, додається документ, що підтверджує його повноваження.

Пунктом 10 розділу ІІ Інструкції визначено, що повноваження представників сторін, які беруть участь у виконавчому провадженні, мають бути посвідчені, зокрема, довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують право представництва юридичної особи (документом про призначення керівником юридичної особи тощо).

Документи, що посвідчують повноваження представників, повинні бути оформлені відповідно до вимог чинного законодавства.

Обмеження повноважень представника на вчинення певної виконавчої дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Велика палата Верховного суду у постанові від 4 грудня 2019 року № 826/5500/18 зазначила, що слід вважати підтвердженими повноваження представника юридичної особи на підставі завіреної ним копії довіреності, якщо право цього представника засвідчувати своїм підписом копії документів випливає зі змісту виданої йому довіреності та за відсутності у ній відповідного застереження на вчинення певної дії.

З тексту доручення № 6614-К-0, виданого ПАТ КБ «ПриватБанк» Смирновій Н.В., вбачається, що представник має право підписувати, подавати, пред`являти необхідні документи, посвідчувати своїм підписом копії документів тощо.

Таким чином, держвиконавцями дотримані вимоги Інструкції в цій частині.

5. Щодо строків відкриття виконавчого провадження та не здійснення заміни стягувача з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на АТ «КБ «ПриватБанк».

Перша заява про відкриття виконавчого провадження надійшла до Відділу 18.10.2018 року, того ж дня держвиконавцем ОСОБА_6 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Друга заява надійшла 03.09.2019 року, 11 вересня 2019 року відкрито виконавче провадження.

Частиною 5 статті 26 Закону встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Держвиконавець ОСОБА_4 пояснила, що виконавчий документ надійшов до канцелярії відділу 03 вересня 2019 року, 10 вересня спеціалістами відділу зареєстровано в Автоматизованій системі виконавчого провадження, а 11 вересня 2019 року нею винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, тобто не пізніше наступного дня з дня надходження до державного виконавця виконавчого документа.

Таким чином, постанови держвиконавців винесені у строки, передбачені Законом.

Частиною 5 статті 15 Закону встановлено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про акціонерні товариства» визначено, що акціонерне товариство це господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

Частиною 4 вказаної статті встановлено, що повне найменування акціонерного товариства українською мовою повинне містити його організаційно-правову форму (акціонерне товариство). Тип акціонерного товариства не є обов`язковою складовою найменування акціонерного товариства. Акціонерні товариства за типом поділяються на публічні акціонерні товариства та приватні акціонерні товариства. Зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Таким чином, у вказаному виконавчому провадженні не відбулось ані заміни сторони виконавчого провадження, ані заміни стягувача його правонаступником, ані зміни найменування юридичної особи, отже необхідності винесення держвиконавцем постанови про заміну стягувача не було.

6. Щодо відсутності в оскаржуваних постановах поштового індексу, помилок у написанні прізвища боржника, розбіжностей у розмірі заборгованості, назві стягувача в постановах та виконавчому документі.

Пунктом 7 розділу І Інструкції встановлено, що постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити:

номер виконавчого провадження;

вступну частину із зазначенням:

назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення;

найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність;

назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа);

за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене;

мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову;

резолютивну частину із зазначенням:

прийнятого виконавцем рішення;

строку і порядку оскарження постанови.

Зазначення держвиконавцем у постанові поштового індексу сторін Інструкція не вимагає.

Помилка у написанні прізвище боржника, за твердженням держвиконавця, є наслідком технічної описки канцелярії при реєстрації виконавчого провадження, і на думку суду, носять формальний характер та не спростовують існування у боржника заборгованості за виконавчим документом та не звільняють його від боргових зобов`язань, а отже не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних постанов.

Щодо різних сум заборгованості, зазначених держвиконавцями в постановах про відкриття виконавчих проваджень, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом повинне було здійснюватися в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону.

Згідно з частиною третьою статті 49 Закону у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що судове рішення про стягнення боргу в іноземній валюті підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених статтею 49 Закону України "Про виконавче провадження". При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора).

Під час здійснення виконавчих дій, державним виконавцем не виявлено у відповідача ані валютних, ані гривневих рахунків, що підтверджується повідомленням державної фіскальної служби.

Верховний Суд у постанові від 05.06.2019 у справі № 235/4897/14-ц зазначив, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 2 ст. 451 ЦПК України).

Несуттєві формальні недоліки оскаржуваних постанов не створювали для боржника жодних юридичних наслідків, а отже його права чи свободи порушені не були й поновлення чи захисту не вимагають, а тому у задоволенні скарги слід відмовити.

Скаржник просив поновити строк оскарження рішень, дій та бездіяльності державних виконавців, посилаючись на те, що ознайомився з матеріалами виконавчих проваджень 18 серпня 2020 року.

Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Таким чином, враховуючи, що про порушення своїх прав скаржник дізнався 18.08.2020 року, зі скаргою звернувся 28.08.2020 року, тобто в межах строку, передбаченого статтею 449 ЦПК України, строк звернення до суду не порушено, тому окремого вирішення судом вказаного питання не потребується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 450 451 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 (заінтересована особа акціонерне товариства «Комерційний банк «Приватбанк») на дії державних виконавців Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) Чиркової Наталії Олександрівни та ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали буде складено 26 лютого 2021 року.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко