Справа № 643/9346/21
Провадження № 2-з/643/121/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., розглянувши без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

26.05.2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі відповідачі) на свою користь заборгованість в розмірі 837277,50 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 08.10.2020 позивач надав в позику ОСОБА_2 кошти в розмірі 25000,00 євро на строк до 01.01.2021, що підтверджується розпискою. Згідно розписки чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_3 гарантував повернення позивачу вказаних грошових коштів у разі, якщо з будь-яких причин позичальник не зможе повернути кошти в строк, тобто виступив як поручитель. Відповідачі свої зобов`язання щодо повернення позики не виконали.

До позовної заяви додано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить: накласти арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках та належать ОСОБА_2 , до набрання законної сили рішенням у даній справі; накласти арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках та належать ОСОБА_3 , до набрання законної сили рішенням у даній справі; накласти арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви зазначені обставини, які є підставою пред`явленого позову. Також зазначено, що оскільки відповідачі не повернули грошові кошти позивачу та ухиляються від виконання зобов`язань, на письмові вимоги про повернення позики не реагують, на телефонні дзвінки не відповідають, борг повертати наміру не мають, існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав ОСОБА_1 у разі задоволення позову, за захистом яких він звертається до суду. Також вказано, що оскільки відповідачі проживають разом, існує вірогідність відчуження належного ОСОБА_3 нерухомого майна, що може призвести до невиконання рішення суду.

Дослідивши отримані матеріали, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Види заходів забезпечення позову визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України. До них в тому числі відноситься заборона вчиняти певні дії.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 22.02.2005 року у справі «Новоселецький проти України» зазначив, що стаття 1 Протоколу N 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення "Броньовський проти Польщі" [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004-...). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення "Спорронг та Лонрот проти Швеції" ( 980_098 ), від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п.69).

В рішенні від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар" (див. рішення у справі Брумареску, п. 78).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.02.2020 по справі № 381/4019/18 висловила висновки щодо застосування норм права, згідно яких співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору, в зв`язку з чим відсутні підстави для відмови у вжитті заходів забезпечення позову з огляду на недоведеність або необґрунтованість заявлених позовних вимог. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. При цьому забезпечення позову у вигляді арешту нерухомого майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав власника, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Вказаний вид забезпечення позову не впливає на матеріальний стан власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 25.09.2019 року по справі № 20/3560/18, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Згідно розписки від 08.10.2020, ОСОБА_2 25000,00 євро на строк до 01.01.2021. В цій же розписці зазначено, що ОСОБА_3 гарантує повернення грошових коштів в розмірі 25000,00 євро у випадку, якщо з будь-яких причин позичальник не зможе повернути кошти в строк.

Таким чином, з доводів позовної заяви, заяви про забезпечення позову та наданих позивачем документів вбачається, що між сторонами дійсно виник спір з приводу повернення грошових коштів за договором позики від 08.10.2020 в розмірі 25000,00 євро. Враховуючи значний розмір позовних вимог, існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Згідно чинного законодавства України та висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 по справі № 381/4019/18, на даній стадії розгляду справи суд позбавлений можливості надавати по суті оцінку доведеності або обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Як вбачається Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майном, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 258018753 від 24.05.2021, ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок літ. «А-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених зокрема в постанові Верховного Суду від 06.09.2019 по справі № 756/3322/19, накладення арешту на належне відповідачу майно та майнові права є належним та співмірним заходом забезпечення позову в цивільній справі про стягнення боргу за договором позики.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до відчуження спірного нерухомого майна на користь інших осіб, а відтак істотно ускладнити або унеможливити виконання можливого рішення суду, а також ефективний захист і поновлення прав та інтересів позивача, які згідно доводів позовної заяви порушені відповідачами.

За таких обставин суд приходить до висновку, що накладення заборони відчуження нерухомого майна, належного ОСОБА_3 , є необхідним заходом забезпечення позову, який гарантуватиме ефективний захист і поновлення прав та інтересів позивача в разі задоволення позову і одночасно не становитиме надмірний тягар для власника нерухомого майна, оскільки останнє фактично перебуватиме у володінні власника та обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Вказаний вид забезпечення позову не впливатиме на матеріальний стан власника нерухомого майна та не призведе до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування.

Позивач в заяві про забезпечення позову просить накласти арешт на нерухоме майно.

Вказані вимоги позивача про накладення арешту на вказане нерухоме майно суд вважає такими, що є неспівмірними із заявленими позовними вимогами та будуть перешкоджати відповідачу можливості в цілому реалізувати повноваження власника нерухомості, в зв`язку з чим задовольняє заяву частково та забезпечує позов шляхом накладення заборони відчуження нерухомого майна.

Вирішуючи питання щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках та належать відповідачам, суд керується таким.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених, зокрема, в постанові Верховного Суду від 25.09.2019 року по справі № 320/3560/18, заявником суду повинні бути надані відомості щодо конкретного індивідуально визначеного майна, яке належить відповідачу та щодо якого мають вживатись заходи забезпечення позову. Зокрема, Верховним Судом зазначено, що суд може накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат, проте відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

Заявником в заяві про забезпечення позову не зазначено будь-яких відомостей щодо номерів рахунків відповідачів, назв відповідних банківських установ, в яких вони відкриті тощо.

За таких обставин, враховуючи вказані вище висновки щодо застосування норм права Верховного Суду, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти відповідачів, що містяться на відкритих рахунках.

Суд роз`яснює учасникам справи, що вони не позбавлені права в порядку, визначеному ст. 156, 158 ЦПК України, звернутись до суду з заявою про заміну одного заходу забезпечення позову іншим або з заявою про скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. 149-153, 258-261, 353-354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Заборонити відчуження житлового будинку літ. «А-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_3 .

В задоволенні іншої частини заяви відмовити.

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали. Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Крівцов Д.А.