Справа №296/715/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Вольській К.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, державного кадастрового реєстратора Міскрайонного управління Держгеокадастру у Житомирському районі та м.Житомира, Департаменту реєстрації Житомирської міської ради, за участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації державного акта, визнання протиправним та скасування записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що згідно рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16.04.2003 року та ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 27.10.2003 року був проведений розподіл земельної ділянки біля будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 згідно варіанту № 1 технічної експертизи від 15.06.2001 року № 1722. Відповідно до вказаного варіанту експертизи позивачу виділено в постійне користування земельну ділянку розміром 324 м.кв.

Рішення суду згідно акту державного виконавця фактично виконане.

Житомирським міським управлінням земельних ресурсів на ім`я ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на землю, кадастровий номер ділянки :07:016:, площею 0,0324 га.

Відповідачу ОСОБА_5 видано державний акті від 17.01.2006 року на земельні ділянку площею 0,0276 га.

На підставі отриманої позивачем інформації з Державного реєстру речових пав на нерухоме майно, витягу з державного земельного кадастру від 22.11.2019 року позивачу стало відомо про реєстрацію всієї ділянки площею 0,06 га. за відповідачем ОСОБА_2 .

Позивач зауважує, що співвласник земельної ділянки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2008 року ОСОБА_2 (сином спадкоємця) набуто у власність лише частина із загальної земельної ділянки - розміром 0,0180 га.

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку від 14.04.2011 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , відповідне право особи виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

На думку позивача, наведені обставини унеможливлювали видачу державного акту на право власності на землю із зазначенням у такому правовстановлюючому документі розміру земельної ділянки 0,06 га. за одним зі співвласників, внаслідок чого відповідний акт підлягає визнанню недійсним, а проведена його реєстрація скасуванню.

Позивач посилається на порушення його прав як співвласника та просить, крім вищенаведених вимог, визнати протиправними та скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, здійснені відносно земельної ділянки розміром 0,06 га, кадастровий номер :07:016:0026, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про те, що наведений відповідач не приймав і не міг приймати рішення у виниклому спорі, діями Управління будь-які права позивача не порушено.

Також звернуто увагу, що Книга записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, в якій зареєстровано Державний акт серії ЯИ № 595846, була складовою частиною Державного реєстру земель, який з набранням чинності Закону України «Про державний земельний кадастр» втратив чинність, всі документи Державного реєстру земель закриті та передані в архів. Вимога про скасування державної реєстрації державного акту не можлива до виконання, порушеного права позивача, за умови такого підтвердження, не відновить.

У відзиві додано, що наведені позивачем на підтвердження заявлених вимог обставини не виявляють дійсного порушеного права особи, а вказаний за відповідним процесуальним статусом учасник - Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, не є належним відповідачем.

На думку учасника, під час державної реєстрації речового права на спірну земельну ділянку державний реєстратор речових прав допустив помилку при реєстрації, оскільки не звернув увагу на те, що в ДЗК містилися відомості про співвласників земельної ділянки.

При виявленні невідповідності реєстратор речових прав не мав права здійснювати державну реєстрацію права власності, а повинен був повернути документи заявнику для виправлення або внесення відповідних уточнень.

З огляду на викладене, учасник просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, де вказано, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , була передана у приватну власність співвласникам будинку: ОСОБА_5 площею 0,0276 га.. ОСОБА_1 площею 0,0324 га.

При цьому, державна реєстрація земельної ділянки не відбулась внаслідок не присвоєння ділянці кадастрового номеру передбаченого зразку. Так, на державних актах, виданих на ім`я ОСОБА_6 , ОСОБА_1 в кадастровому номері ділянки відсутні останні чотири цифри.

Після смерті ОСОБА_5 його спадкоємець ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого набув у власність 30/100 частин земельної ділянки загальною площею 0,06 га.

В подальшому, ОСОБА_2 отримано державний акт про право власності на землю АИ № 595846 від 14.04.2011 року, здійснено державну реєстрацію земельної ділянки.

Відповідач визнає, що дійсно, в оспорюваному державному акті розмір ділянки, переданої у власність ОСОБА_2 , зазначено як 0,06 га., при цьому, в тексті державного акту вказано про необхідність складення додатків до нього в разі перебування ділянки у спільній частковій власності. На акті міститься відмітка про те, що до державного акту додано 4 додатки, в яких повідомляється про співвласників.

За таких обставин, відповідач ОСОБА_2 є власником 30/100 частин земельної ділянки загальною площею 0,06 га.

Відповідач також додає, що згідно договору дарування земельної ділянки від 04.08.2015 року ОСОБА_2 порадував ОСОБА_3 30/100 ідеальних частин земельної ділянки загальною площею 0,060 га., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 22.11.2019 року право власності на земельну ділянку 0,06 га. належить ОСОБА_3 в частці 30/100.

Згідно інформаційної довідки від 30.09.2019 року ОСОБА_3 має у власності 30/100 частин земельної ділянки 0,06 га.

Сторона звертає увагу на відсутність порушених прав позивача та просить відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні представники позивача підтримали наведені вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Інші учасники про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Судом встановлено наступні обставини.

Рішенням Житомирського міськвиконкому № 258 від 13.05.1999 року за домоволодінням АДРЕСА_1 закріплено земельну ділянку постійного користування площею 600 кв.м.

На підставі рішення Богунського районного суду м.Житомира від 16.04.2003 року, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 27.10.2003 року між співвласниками будинку ОСОБА_1 , якому належить 54/100 ідеальних частин будинку, ОСОБА_5 , якому на час ухвалення рішення належало 46/100 ідеальних частин будинку, встановлено порядок користування земельною ділянкою загальною площею 600 кв.м.. виділено у користування ОСОБА_1 ділянку площею 324 м.кв. згідно варіанту № 1 технічної експертизи № 1722.

Позивачем ОСОБА_1 20.03.2007 року отримано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0324 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Співвласником ОСОБА_5 отримано державний акт від 17.01.2006 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0276 га. за відповідною адресою.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем даної особи.

Управлінням Держкомзему у м.Житомирі на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2008 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 595846 від 14.04.2011 року.

Згідно договору дарування земельної ділянки ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 30/100 ідеальних частин земельної ділянки загальною площею 0,06 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :07:016:0026.

На час вирішення спору співвласником земельної ділянки є також ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Між сторонами виник спір, пов`язаний з оспорюванням правомірності видачі державного акту на право власності на земельну ділянку, реєстрацією відповідного правовстановлюючого документа, реєстрацією речового права.

Порядок складення та видачі державних актів на час отримання відповідачем оспорюваного державного акта визначався «Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування ділянкою та договорів оренди землі», затвердженою Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43.

Відповідно до Інструкції складення державного акту на право власності на землю супроводжується складенням технічної документації, розробку якої здійснюють суб`єкти господарювання, які отримали ліцензії на провадження господарської діяльності щодо проведення землевпорядних робіт, або територіальні органи земельних ресурсів (п. 1.15 Інструкції).

У відповідності до п.2.1 Інструкції роботи зі складання державного акта на право власності на земельні ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконується в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта.

З аналізу наведених приписів слід дійти висновку, що підставою визнання недійсним державного акта як правовстановлюючого документа на підтвердження існування права на земельну ділянку можуть бути: порушення, допущені при виготовленні технічної документації; порушення на стадії встановлення меж земельної ділянки на місцевості; інші порушення, пов`язані із заповненням бланку державного акту, що призвели до зміни об`єктивно виправданого права землевласників або землекористувачів внаслідок, зокрема, зміни розміру або конфігурації земельних ділянок у співвідношенні до передбачених за технічним обґрунтуванням характеристик.

Згідно з п.1.2 Інструкції до державного акта на право власності на земельну ділянку, що видається товариствам всіх видів або співвласникам, обов`язково додається затверджений список членів даного товариства або співвласників.

В дослідженому судом державному акті на право власності на землю серії ЯИ № 595846 зазначено, що державний акт видано ОСОБА_2 , який на підставі свідоцтва про право на спадщину є власником земельної ділянки площею 0,0600 га.

За змістом акту проставлено примітку (у разі виникнення права спільної власності до акта додається список її співвласників).

Додатком до акту (а.с. 104) наведено співвласників земельної ділянки з визначенням частки кожного у праві власності на земельну ділянку: ОСОБА_4 16 %; ОСОБА_2 30 %; ОСОБА_1 54 %.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку зазначено про право власності ОСОБА_2 на 30 %, ОСОБА_1 - 54 %, ОСОБА_4 16 % (а.с.105-107).

З державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності слідує, що за ОСОБА_2 зареєстровано 30/100 частин у праві власності на земельну ділянку - кадастровий номер :07:016:0026.

При вирішенні питання щодо обгрунтованості заявлених вимог суд керується таким.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A, № 93).

За змістом ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стосовно "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Стосовно поняття "охоронюваний законом інтерес" у тому ж Рішенні Конституційного Суду України вказано, що воно означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Приймаючи до уваги, що хоча державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_2 , на першому аркуші містить відомості про передачу ділянки площею 0,60 га., відповідна інформація належним чином скоригована згідно із додатками до акта, де вказано співвласників із належними їм частками у праві спільної часткової власності. Тобто, таке зазначення про розмір ділянки будь-яким чином не вплинуло на обсяг прав та можливостей позивача, а також інших осіб, пов`язаних за сферою правовідносин.

Як зазначалось вище, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить дані про співвласників відповідно до їх обсягу прав, частка позивача згідно таких відомостей не змінена.

На думку суду, визнання державного акта недійсним в судовому порядку не виявлятиме дійсно обгрунтованого та пропорційного заходу втручання, оскільки фактично не буде направлене на зміну існуючих прав та обов`язків сторін.

З огляду на викладене, вимоги про визнання недійсним державного акту, скасування його реєстрації не підлягають до задоволення.

З приводу заявлених вимог про визнання протиправними та скасування записів в державному реєстрі речових прав суд звертає увагу, що відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

До вказаного висновку прийшов Верховний Суд постанові 23 червня 2020 року по справі № 922/2589/19.

Приймаючи до уваги, що у задоволенні вимог в частині визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відмовлено, скасування записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як самостійна вимога не може бути виконана.

Позов у відповідній частині також не підлягає до задоволення.

Суд вважає необхідним додати, що реєстрація земельної ділянки відбувається в порядку, визначеному Законом України «Про Державний земельний кадастр».

За змістом ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

В судовому засіданні представник позивача визнала, що вона не зверталась до уповноваженого органу з питанням реєстрації земельної ділянки, відмова проведенні таких дій не отримувалась.

Суд приходить до висновку про передчасність поданого позову, фактичної відсутності порушених або невизнаних прав особи на рівні, що вияляє необхідність їх поновлення шляхом задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258-273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, державного кадастрового реєстратора Міскрайонного управління Держгеокадастру у Житомирському районі та м.Житомира, Департаменту реєстрації Житомирської міської ради, за участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації державного акта, визнання протиправним та скасування записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішення суду може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом трид цяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення буде виготовлено 25.06.2021 року.

Суддя: Д.М.Лєдньов