Номер провадження: 22-ц/813/5481/21
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючої судді Ващенко Л.Г.

суддів Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М.,

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2020 року (одноособово суддя Салтан Л.В.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

10.06.2020 року акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 46 479,18 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

07.04.2011 року між публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №5274, відповідно до якого відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 12 100 гривень. 19.07.2016 року публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилось шляхом приєднання до публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», у зв`язку з чим Банк є правонаступником публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал».

Посилаючись на те, що відповідачка зобов`язання за договором від 07.04.2011 року належним чином не виконувала, станом на 28.05.2020 року має місце заборгованість в розмірі 46 479,18 гривень, з яких: 13 118,64 гривень заборгованість за кредитом; 27 300,59 гривень заборгованість по процентам; 14 171,95 гривень - заборгованість за комісією; 6 049,95 гривень штрафні санкції, Банк просив про задоволення позову.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.08.2020 року позов Банка задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за кредитним договором у розмірі 46 479,18 гривень, а також судовий збір у розмірі 2 102 гривень.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

ОСОБА_1 не погодилась із рішенням суду від 20.08.2020 року і в особі представника подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 зазначає:

Відповідно до п. 2.4. ч.2 «Інформація про Клієнта», пропозиції від 07.04.2011 року, строк користування овердрафтом складає 24 місяці. Відповідно до преамбули пропозиції, вона є чинною для прийняття (акцепту) банком протягом 30 календарних днів, від дати її підписання ОСОБА_1 (07.04.2011 року), тобто до 07.05.2012 року, Строк користування кредитними коштами на умовах оведрафту, в будь-якому випадку, сплинув через 24 місяців після граничної дати пропозиції, а саме, 07.05.2014 року і до цієї дати ОСОБА_1 мала сплатити на користь Банка всі платежі по тілу кредиту та проценти за користування і пеню.

У постанові ВП ВС від 04.02.2020 р. у справі № 912/1120/16 викладено таку правову позицію: Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Після закінчення строку дії кредитного договору Банк втратив можливість нарахування відсотків за кредитом. Тому нарахування позивачем відсотків за неправомірне користування кредитом та штрафних санкцій за період з 07.05.2014 року є неправомірним.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо доведеності позивачем такої важливої обставини, що підлягала встановленню, як розмір заборгованості.

На підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №5274 від 07.04.2011 року, представник Банка надав виписку з рахунку ОСОБА_1 , в якій зазначено розмір заборгованості у загальному розмірі 46 479,18 грн, який є звичайним листом (довідкою), а не випискою, у розумінні цього слова, передбаченому нормативами НБУ. Вказаний розрахунок (нібито виписка, що не відповідає законодавчим вимогам щодо виписки) не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, що закріплені у ст. ст. 77-80 ЦПК України. Крім того до суду першої інстанції не було подано документу на підтвердження наявності спеціальних знань у представника Банка за довіреністю ОСОБА_2 для проведення розрахунків заборгованості за кредитним договором. Ця виписка прямо суперечить такій же самій виписці, що була надана нотаріусу під час оформлення виконавчого напису за даним кредитним договором, та виписці, що подавалася разом попереднім позовом по справі № 520/114/19. Так, для вчинення виконавчого напису № 5669 від 27.06.2018 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., позивач надав нотаріусу виписку з рахунку ОСОБА_1 , в якому зазначалася сума заборгованості 34 138,97 грн. (з них заборгованість за сумою основного боргу по кредиту становила 13 118,64 грн.)

В подальшому, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2018 року по справі №522/16144/18 визнано виконавчий напис № 5669 від 27.06.2018 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С, таким, що не підлягає виконанню. На підтвердження того, що сума заборгованості, яка підлягала стягненню за виконавчим написом відрізняється від суми заборгованості, зазначеній у виписці з рахунку, що додана до позову по справі №947/15418/20, надаємо наступні документи: копію заяви про вчинення виконавчого напису, виписку з рахунку боржника та копію виконавчого напису № 5669 від 27.06.2018 року та копію заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2018 року по справі № 522/16144/18, в якому в мотивувальній частині зазначено розмір заборгованості, що підлягав стягненню за виконавчим написом.

Банк вже звертався до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 5274 від 07.04.2011 ку (справа № 520/114/19), до позовної заяви представник Банка надавав виписку з рахунку ОСОБА_1 , в якій було зазначено, що сума заборгованості становить 117 466 грн. (з них заборгованість за тілом кредиту становить 13 118,64 грн.). Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2019 року по справі №520/114/19 задоволено позовні вимоги Банка, у мотивувальній та резолютивній частині зазначено розмір заборгованості, який заявляв Банк до стягнення, однак, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.07.2019 року скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2019 року по справі № 520/114/19. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.11.2019 року по справі №520/114/19 позовну заяву Банка залишено без розгляду.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після повідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, їй особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його рушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного гашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі з настанням кінцевої дати погашення заборгованості, вказаної в договорі (ст. 261 ЦК України).

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 19.03.2014 року у справі 6-14цс14), за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі гашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня строку дії договору (ст. 261 ЦК країни).

Банк не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

07.04.2011 року між публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №5274, відповідно до якого відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 12 100 гривень. 19.07.2016 року публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилось шляхом приєднання до публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», у зв`язку з чим Банк є правонаступником публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» (а.с. 5-7,66-70).

Банк виконав вимоги укладеного між сторонами кредитного договору і надав відповідачці кредитні кошти, визначені у договорі.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачкою умов договору від 07.04.2011 року, станом на 28.05.2020 року Банк нарахував заборгованість за договором у розмірі 46 479,18 гривень, з яких: 13 118,64 гривень заборгованість за кредитом; 27 300,59 гривень заборгованість по процентам; 14 171,95 гривень - заборгованість за комісією; 6 049,95 гривень штрафні санкції (а.с.10-65).

10.06.2020 року Банк звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 46 479,18 гривень (а.с.1-2).

16.07.2020 року представник відповідачки подав відзив на позовну заяву Банка, в якій просив відмовити у позові,зокрема з підстав пропуску Банком строку позовної давності (а.с.89-93).

До апеляційної скарги представник відповідачки додав письмові докази: копію заяви представника Банка про вчинення виконавчого напису від 22.06.2018 року; виконавчий напис №5669 від 27.06.2018 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором №5274 від 07.04.2011 року за період з 22.06.2017 року по 22.06.2018 року у розмірі 34 138,97 гривень; копію заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2018 року у справі №522/16144/18 про визнання виконавчого напису №5669 від 27.06.2018 року таким, що не підлягає виконанню; копію заочного рішення Київського районного суду від 20.03.2019 року у справі №520/114/19 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованості за кредитним договором №5274 від 07.04.2011 року станом на 14.12.2018 року у розмірі 117 466 гривень і ухвалу суду від 25.11.2019 року у справі №520/114/19 про залишення без розгляду позовної заяви Банка (а.с.122-131).

Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції у зв`язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що позовні вимоги Банка є обґрунтованими та доведеними (а.с. 111-113).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини (ст. 11 ч.1,ч.2 п.1 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 509 ч.1, 526 ч.1, 527 ч.1, 530 ч.1, 610 ч.1, 612 ч.1 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч.1 ЦК України).

07.04.2011 року між публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №5274, відповідно до якого відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 12 100 гривень. 19.07.2016 року публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилось шляхом приєднання до публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк». Банк виконав свої зобов`язання і надав ОСОБА_1 кредитні кошти. Відповідачка належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором і допустила заборгованість з повернення кредиту, процентів, комісії та неустойки у вигляді штрафів. Станом на 28.05.2020 року Банк нарахував заборгованість за кредитним договором №5274 від 07.04.2011 року у розмірі 46 479,18 гривень, з яких 13 118,64 гривень заборгованість за кредитом, 27 300,59 гривень заборгованість по процентам; 14 171,95 гривень - заборгованість за комісією; 6 049,95 гривень штрафні санкції.

10.06.2020 року Банк звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 46 479,18 гривень, а 16.07.2020 року представник відповідачки подав відзив на позовну заяву Банка, в якій просив, зокрема, відмовити у позові з підстав пропуску Банком строку позовної давності.

Позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки тощо, ст. ст. 257 ч.1, 261 ч.1, 262 ч.1, 266 ч.1 ЦК України).

Зі змісту п. 2.4 частини 1 «Інформація про Клієнта» кредитного договору №5274 від 07.04.2011 року вбачається, що строк користування овердрафтом складає 24 місяці, а преамбула договору зазначає, що пропозиція є чинною для прийняття (акцепту) банком протягом 30 календарних днів від дати її підписання ОСОБА_1 (07.04.2011 року), тобто до 07.05.2011 року (а.с.5).

З огляду на викладене, строк користування кредитними коштами на умовах оведрафту, виходячи зі змісту п. 2.4 частини 1 «Інформація про Клієнта» кредитного договору №5274 від 07.04.2011 року, сплинув через 24 місяці після дати пропозиції, а саме, 07.05.2014 року. Таким чином до 07.05.2014 року ОСОБА_1 мала сплатити на користь Банка всі платежі по кредиту, а також проценти, комісію і штрафи.

Зважаючи на викладене, Банк мав звернутись за захистом порушеного права про стягнення заборгованості за кредитним договором №5274 від 07.04.2011 року в межах строків позовної давності, тобто в період з 07.05.2014 року по 07.05.2017 року.

Між тим, із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №5274 від 07.04.2011 року Банк звернувся 10.06.2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (ст. ст. 264 ч.ч.1,2, 265 ч.1 ЦК України).

За заявою представника Банка від 22.06.2018 року про вчинення виконавчого напису, приватним виконавцем 27.06.2018 року вчинений виконавчий напис №5669 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором №5274 від 07.04.2011 року за період з 22.06.2017 року по 22.06.2018 року у розмірі 34 138,97 гривень. З виписки по картковим рахункам ОСОБА_1 вбачається, що погашення боргу відповідачкою мало місце 24.09.2018 року за виконавчим написом №5669 від 27.06.2018 року. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2018 року у справі №522/16144/18, виконавчий напис №5669 від 27.06.2018 року визнано таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на викладене, відсутні підстави для ствердження, що стягнення з відповідачки на користь Банка боргу за виконавчим написом №5669 від 27.06.2018 року, який, у встановленому законом порядку визнаний таким, що не підлягає виконанню, не свідчить про вчинення відповідачкою дій із визнання нею свого боргу перед Банком.

Звернення Банка із заявою до приватного нотаріуса про вчинення виконавчого напису у червні 2018 року, а також у січні 2019 року із позовом в суд про стягнення заборгованості з відповідачки за кредитним договором №5274 від 07.04.2011 року (тобто поза межами строку позовної давності, який сплив 08.05.2017 року), з врахуванням того, що виконавчий напис визнаний таким, що не підлягає ви конанню, а позовна заява Банка від 03.01.2019 року про стягнення боргу залишена судом без розгляду, у розумінні ст. ст. 264 ч.ч.1,2, 265 ч.1 ЦК України, не є підставою для ствердження про переривання для Банка строку позовної давності.

Зважаючи на те, що Банк звернувся за захистом порушеного права про стягнення заборгованості за кредитом, процентами, комісією і неустойкою у вигляді штрафу поза межами строків позовної давності, представник відповідачки подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову Банку у позові за пропуском строку позовної давності.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника ОСОБА_1 у скарзі, що: строк користування кредитними коштами на умовах оведрафту сплинув через 24 місяці після граничної дати пропозиції, а саме - 07.05.2014 року; розрахунок заборгованості за кредитним договором до позову не доданий і тому не можливо встановити відповідність порядку нарахування заборгованості (зокрема, процентів і неустойки) та проведення відповідних розрахунків умовам договору, укладеного між Банком та ОСОБА_1 , - прийняті до уваги і є підставою для відмови у позові.

Строк користування кредитними коштами на умовах оведрафту, виходячи зі змісту п. 2.4 частини 1 «Інформація про Клієнта» кредитного договору №5274 від 07.04.2011 року, сплинув через 24 місяці після дати пропозиції, тобто 07.05.2014 року і саме до цієї дати ОСОБА_1 мала б сплатити на користь Банка всі платежі по кредиту, а також проценти, комісію і штрафи.

Таким чином за захистом порушеного права Банк мав звернутись у період з 07.05.2014 року по 07.05.2017 року.

Разом з тим, із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №5274 від 07.04.2011 року Банк звернувся 10.06.2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Доводи представника відповідачки, що нарахування Банком відсотків і штрафів за період з 07.05.2014 року є неправомірним, до уваги не приймаються.

Після закінчення строку дії кредитного договору (07.05.2014 року) Банк дійсно втратив можливість нарахування відсотків і штрафів за користування кредитом.

Разом з тим, надана Банком виписка по рахунку станом на 28.05.2020 року (а.с.65) не містить періодів розрахунку заборгованості по кредиту, відсоткам, пені та неустойці у вигляді штрафів, у зв`язку з чим неможливо стверджувати, що відсотки, комісія і штрафи нараховані поза межами строку позовної давності.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Банк звернувся із позовом про захист порушеного права з пропуском строку позовної давності, тому відсутні підстави для ствердження про порушення прав особи за захистом яких вона звернулась до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ст. 376 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про задоволення позову, який заявлений з пропуском строку позовної давності, суд неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд порушив і неправильно застосував норми матеріального права ст. ст. 257 ч.1, 261 ч.1, 262 ч.1, 266 ч.1, 267 ч.4, 530 ч.1 ЦК України, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Щодо сповіщення осіб, які беруть участь у справі про відкриття провадження в суді апеляційної інстанції.

Представник Банка 07.05.2021 року на офіційну електронну адресу Банка (а.с.1) отримав копію ухвали суду від 20.11.2020 року про відкриття провадження у справі і копію апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , сповіщений про можливість надати відзив на апеляційну скаргу, а також про розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с.155,156).

Відповідачка і її представник отримали копію ухвали суду від 20.11.2020 року про відкриття провадження у справі і сповіщені про розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с.149,150,153,154).

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Скарга представника відповідачки підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову Банку у позові, тому відповідачка має право на відшкодування судових витрат у вигляді судового збору за подачу апеляційної скарги сплачених у розмірі 3 153 гривень, які документально підтверджені (а.с.144).

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, ст. 376 ч.ч.1,2, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2020 року скасувати.

Відмовити акціонерному товариству «Перший Український міжнародний Банк» у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 5274 від 07.04.2011 року станом на 28.05.2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови суду складено 07.07.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков