КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/933/19 Головуючий у 1 інстанції: Марфіна Н.В.
провадження №22-ц/824/2568/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНМАРК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (інфляційних втрат), -

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року позивач ТОВ «ФК «ФІНМАРК» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 02 квітня 2012 року між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №044/10/Z, згідно якого відповідачу було відкрито споживчий кредит в сумі 1 350 000 грн.

Відповідно до п.п.1.2 Кредитного договору, в редакції від 02.04.2010 року, кредитні кошти надаються строком не пізніше 05 травня 2010 року, а згідно з п.п.1.3 Кредитного договору в редакції від 02.04.2010 року за користування кредитними коштами встановляється плата у розмірів 28 процентів річних.

Враховуючи наступні зміни та доповнення, які вносились до Кредитного договору та укладені Додаткові угоди, зокрема: Договір про внесення змін до Кредитного договору від 28.02.2014 року, згідно з яким сторони вирішили Кредитний договір щодо суми кредиту та строку повернення кредитної заборгованості викласти у новій редакції, а саме: сума кредиту становить - 1 557 551 грн. 28 коп.; кінцева дата повернення кредиту - не пізніше 30 червня 2014 року включно; зменшення суми кредиту встановлюється за наступним графіком: від 31.03.2014 року - 1 057 551 грн.; від 30.04.2014 року - 657 000 грн.; від 31.05.2014 року -

257 000 грн.; від 30.06.2014 року - 00,00 грн.; за користування кредитними коштами позичальник сплачує 30% річних; проценти, нараховані за період від 01.12.2013 року до 28.02.2014 року позичальник самостійно сплачує на рахунок для оплати боргових зобов`язань та процентів не пізніше 31.05.2014 року.

Зазначав, що банк свої зобов`язання відповідно до умов кредитного договору та внесених змін і доповнень до нього виконав у повному обсязі. На забезпечення виконання Кредитного договору №044/10/Z від 02.04.2010 року між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та відповідачем 02 квітня 2010 року було укладено Договір іпотеки.

Згідно з п.1.2 Договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 208,80 кв.м.

Позивач зазначав, що в порушення умов Кредитного договору, вимог статей 526, 530, 625, 1054 ЦК України, позичальник не виконував зобов`язання по своєчасній сплаті платежів по кредиту, процентів за користування коштами за Кредитним договором, у зв`язку з чим у позичальника виникла суттєва заборгованість, яка становила станом на 18.08.2017 року

6 471 260 грн. 38 коп.

Враховуючи ті обставини, що ПАТ «ЗЛАТОБАНК» перебуває на стадії ліквідації і діє відповідно до вимог ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та у зв`язку з неповерненням кредитної заборгованості відповідачем було укладено Договір відступлення права вимоги №У-044/10/Z від 31.08.2016 року між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та ТОВ «Фінансова Компанія «ФІНМАРК» за Кредитним договором та внесеними змінами і доповненнями до нього.

31 серпня 2016 року було укладено Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки з наступними змінами і доповненнями. Цей Договір укладено також між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та «Фінансова Компанія «ФІНМАРК» на підставі ст.24 ЗУ «Про іпотеку». В результаті укладання цього договору до Нового Іпотекодержателя перейшли усі права Первісного Іпотекодержателя за договором іпотеки, який забезпечує вимоги за Основним договором.

За п.п.2.2 Договору відступлення права вимоги за іпотечним договором до Нового Іпотекодержателя переходять усі права та обов`язки без винятку Первісного Іпотекодержателя, передбачені чинним законодавством України та Договором іпотеки, у тому числі, але не виключно: «…звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках передбачених договором іпотеки та/або Основним договором…».

Враховуючи ту обставину, що ТОВ «ФК «ФІНМАРК» став новим Іпотекодержателем, а боржником не погашена кредитна заборгованість за Основним договором, ТОВ «ФК «ФІНМАРК» виявив бажання скористатися правом щодо позасудового врегулювання погашення заборгованості на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містяться в п.п.5.1. Договору іпотеки, а саме: Іпотекодержатель набуває права задоволення своїх вимог за рахунок Предмету іпотеки у випадках невиконання Основного зобов`язання, або порушення порядку його виконання, та інших випадках, передбачених Основним зобов`язанням, цим договором та чинним законодавством України.

Відповідно до п.п.5.4 Договору іпотеки звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, або відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя відображено у п.6 Договору іпотеки, зокрема в п.п.6.3 зазначено, що сторони дійшли згоди, що задоволення вимог Іпотекодержателя може здійснюватися шляхом, в тому числі: передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет Іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку».

Тому, ТОВ «ФК «Фінмарк» звернувся до державного реєстратора щодо позасудового врегулювання погашення кредитної заборгованості шляхом визнання права власності на Предмет іпотеки згідно з вимогами ст.37 ЗУ «Про іпотеку», що і було вчинено 18 серпня 2017 року та внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності №21973327.

Кредитна заборгованість станом на дату оформлення права власності становила:

6 471 260 грн. 38 коп., а саме: сума кредиту, що має бути сплачена - 1 557 551 грн. 28 коп.; сума не сплачених відсотків за користування кредитом - 1 270 665 грн. 89 коп.; сума пені - 2 366 884 грн. 30 коп.; 3 відсотки річних - 108 719 грн. 07 коп.; штрафні санкції - 5 000 грн.; інфляційні втрати - 1 162 439 грн. 84 коп.

В рахунок погашення кредитної заборгованості оформлено право власності на вищезазначену квартиру з частковим задоволенням інфляційних втрат. Тобто, станом на дату реєстрації права власності залишилась заборгованість по сплаті інфляційних втрат на суму 534 376 грн. 08 коп.

Так як відповідач відмовляється погасити зазначену суму заборгованості, то ТОВ «ФК «Фінмарк» був змушений звернутися за захистом своїх прав до суду з вибраним способом захисту відповідно до вимог ст.16 ЦК України.

Посилаючись на положення ст.ст.526, 530, 599, 610, 611, 627, 628, 1054, 1055 ЦК України, а також положення ст.625 ЦК України позивач зазначав, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивач зазначав, що так як внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Така позиція відображена у Рішеннях Верховного Суду від 26.04.2017 року у справі №3-1522/16, від 06.06.2012 року у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі №6-38цсl1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ФІНМАРК» заборгованість за договором кредиту у формі інфляційних втрат у розмірі 534 376 грн. 08 коп. та 8015 грн. 64 коп. судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового по суті спору, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував тим, що жодної заборгованості у нього не залишилося, оскільки вартість квартири була більшою ніж розмір заборгованості, що підтверджується Звітом про оцінку квартири від 13.08.2019 року №1186, підготовленим ТОВ «Р.О.А Експерт груп», відповідно до якого вартість квартири станом на 18.08.2017 року становила 9 063 590 грн., тобто на багато більше, ніж розмір заборгованості відповідача за кредитним договором.

Вказує, що розгляд справи без участі відповідача та його представника призвів до того, що за їх відсутності позивачем було надано суду новий доказ: підготовлений на замовлення позивача, а саме: висновок експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №2602 від 26.02.2020 року, відповідно до якого з урахуванням розрахованого коефіцієнту зменшення ринкової вартості нерухомого майна (квартир), виставленого на продаж на вільному ринку, по відношенню до вартості продажу подібного нерухомого майна на прилюдних торгах, тобто, з урахуванням специфіки ціноутворення на ринку заставного майна, ринкова вартість квартири станом на 18.08.2017 року становить 3 542 548,00 грн.

Зазначає, що висновок експерта від 26.02.2020 року, поданий позивачем більш як через рік після подання позову, а суд першої інстанції, всупереч вимогам ст.83 ЦПК України, поновив строк для подання висновку та у своєму рішення зазначив, що подання такого висновку зумовлено наданим відповідачем звітом про оцінку вартості майна.

Позивач ТОВ «ФК «Фінмарк» подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року залишити без змін.

Вказує, що в заяві про перегляд заочного рішення від 02.09.2019 року та відзиві на позовну заяву від 18.11.2019 року ОСОБА_1 стверджував про відсутність жодної заборгованості у нього перед ТОВ «ФК «ФІНМАРК та посилався на укладений ним 05.08.2019 року договір на проведення судової оціночно-будівельної експертизи №05/08/19 з відповідним судовим експертом. Тобто, від 05.08.2019 року до 11.09.2020 року відповідачем так і не було надано суду висновку експерта щодо вартості квартири, при тому, що карантин на території України був установлений лише від 12.03.2020 року, в той час як позивач ТОВ «ФК «ФІНМАРК» було надано суду три висновки судових експертів.

Щодо розгляду справи за відсутності відповідача та його представника, позивач ТОВ «ФК «ФІНМАРК» зазначає, що до клопотання про відкладення розгляду справи відповідача не було додано жодного доказу на підтвердження неможливості прийняти участь в судовому засіданні 11.09.2020 року і матеріали справи містять неодноразові клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з аналогічних підстав, які були задоволені судом, при тому, що ТОВ «ФК «ФІНМАРК» постійно забезпечувало явку свого представника в судові засідання, оскільки транспорт на дату ухвалення рішення працював в штатному режимі.

Зазначає, що суд першої інстанції при розгляді чергового клопотання відповідача про відкладення розгляду справи враховано положення постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (з урахуванням змін і доповнень), згідно яких судочинство в Україні на час ухвалення цієї постанови здійснюється в умовах карантину, дав належну оцінку недобросовісній поведінці відповідача та дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні чергового клопотання відповідача про відкладення судового розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач є кредитором відповідача і кредиторська заборгованість не погашена в повному обсязі, а звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права стягнути непогашену заборгованість і тому прийшов до висновку про необхідність задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02.04.2010 року між ПАТ «Златобанк» та відповідачем був укладений кредитний договір №044/10/Z на суму 1350000 грн. зі строком повернення коштів до 05.05.2010 року та сплатою 28% річних за користування кредитними коштами.

В подальшому між сторонами кредитного договору від 02.04.2010 року було укладено договір про внесення змін до кредитного договору №044/10/Z від 02.10.2010 року, додаткову угоду №1 від 05.05.2010 року, додаткову угоду №2 від 25.05.2010 року, додаткову угоду №3 від 25.06.2010 року, додаткову угоду №4 від 26.07.2010 року, додаткову угоду №5 від 20.08.2010 року, додаткову угоду №6 від 23.09.2010 року, додаткову угоду №7 від 01.11.2010 року, додаткову угоду №8 від 31.03.2011 року, додаткову угоду №9 від 29.04.2011 року, додаткову угоду №10 від 05.07.2011 року, додаткову угоду №11 від 30.11.2011 року, додаткову угоду №12 від 20.12.2011 року, додаткову угоду №13 від 29.12.2011 року, додаткову угоду №14 від 04.01.2012 року, додаткову угоду №15 від 29.02.2012 року, додаткову угоду №16 від 29.04.2012 року, додаткову угоду №17 від 01.10.2012 року, додаткову угоду №18 від 26.12.2012 року, додаткову угоду №19 від 27.06.2013 року, додаткову угоду №20 від 30.12.2013 року, договір про внесення змін до кредитного договору від 30.12.2013 року, додаткову угоду №21 від 31.01.2014 року, договір про внесення змін до кредитного договору від 28.02.2014 року.

Відповідно до положень ст.ст. 546, 572, 575, 577 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, становлених законом.

02.04.2010 року між ПАТ «Златобанк» та відповідачем у справі був укладений та нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 . За змістом п.1.1. договору іпотеки цей договір забезпечує виконання іпотекодавцем зобов`язань, що випливають з укладеного з іпотекодержателем кредитного договору №044/10/Z від 02.04.2010 року.

В подальшому між кредитором та позичальником були укладені та нотаріально посвідчені договір про внесення змін до договору іпотеки від 29.04.2011 року, договір про внесення змін до договору іпотеки від 05.07.2011 року, договір про внесення змін до договору іпотеки від 26.12.2011 року, договір про внесення змін до договору іпотеки від 16.01.2014 року, договір про внесення змін до договору іпотеки від 05.03.2014 року.

Відповідно до положень ст.ст.512, 513, 514, 516, 517 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.08.2016 року між ПАТ «Златобанк» та позивачем у справі був укладений договір відступлення права вимоги №У-044/10/Z-S-1 у п.п.1.1., 1.2. якого зазначено, що цей договір укладено у зв`язку з укладенням між Новим Кредитором та Первісним Кредитором Договору про відступлення права вимоги №У-044/10/Z від 31.08.2016 року за Основним договором. Предмет договору містить посилання на Кредитний договір №044/10/Z від 02.04.2010 року разом із всіма додатковими угодами, договорами про внесення змін до нього (надалі іменується як «Основний договір»), що укладений між Первісним кредитором та ОСОБА_1 .

31.08.2016 року між ПАТ «Златобанк» та позивачем у справі був укладений та нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги, за яким первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю своє право вимоги за договором іпотеки, укладеним між первісним іпотекодержателем та іпотекодавцем ОСОБА_1 зі всіма наступними змінами та доповненнями до договору іпотеки, за предметом іпотеки: АДРЕСА_1 , який забезпечує виконання іпотекодавцем умов кредитного договору №044/10/Z від 02.04.2010 року зі змінами та доповненнями.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наявного в матеріалах справи звіту про оцінку нерухомого майна проведеного станом на 18.08.2017 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 3570000 грн.

У своїх письмових поясненнях відповідач посилається на невідповідність зазначеного звіту вимогам чинного законодавства України, однак відповідно до вимог цивільного процесуального закону учасник має право подати лише частину документу, якщо для вирішення спору має значення лише частина цього документу.

При цьому, у продовж розгляду справи, сторона відповідача, не зверталась до суду з клопотанням про витребування повного тексту документу, або його оригіналу, обмежившись зауваженнями викладеними у письмових поясненнях, копію яких позивачу не надсилала.

Крім того, згідно наявного в матеріалах справи висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №2602 від 26.02.2020 року, з урахуванням розрахованого коефіцієнту зменшення ринкової вартості нерухомого майна (квартир), виставленого на продаж на вільному ринку, по відношенню до вартості продажу подібного нерухомого майна на прилюдних торгах, тобто, з урахуванням специфіки ціноутворення на ринку заставного майна, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 18.08.2017 року становить 3542548 грн.

Отже, позивачем прийнято у власність квартиру відповідача в рахунок погашення заборгованості за вартістю навіть дещо більшою, ніж вартість квартири визначена у висновку судового експерта.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості відповідача, борг останнього за договором кредиту на момент погашення кредиту становив 6471260 грн. 38 коп., погашено 3570000 грн., а залишок заборгованості становить 2901260 грн. 38 коп., який складається з: 2366884 грн. 30 грн. - пені; 534376 грн. 08 коп. - інфляційних нарахувань.

Отже, позивач вирахував із суми заборгованості, що підлягає до стягнення з відповідача, вартість квартири, яка є предметом іпотеки, та просив стягнути з відповідача суму боргу у частині інфляційних нарахувань, не ставлячи питання про стягнення пені у розмірі 2366884 грн. 30 коп.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №05-02/03-20 від 05.03.2020 сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №044/10/Z від 02.04.2010 року станом на 18.08.2017 року (дата погашення частки боргу за рахунок заставного майна) з урахуванням висновку експерта №2602 від 26.02.2020 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи становила 2928712 грн. 39 коп.

Так як позивач є кредитором відповідача і кредиторська заборгованість не погашена в повному обсязі, а звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права стягнути непогашену заборгованість, то суд вважав необхідним задовольнити вимог позивача про стягнення заборгованості.

При тому, суд посилався на те, що відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі змістом цієї статті, звернення стягнення на предмет іпотеки має задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням. Лише ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, відповідно до ст.599 ЦК України.

Також Верховний Суд у постановах від 11.04.2018 року у справі №761/17280/16-ц та від 14.11.2018 року у справі №910/2535/18 сформував правову позицію, згідно з якою «якщо вартості предмета іпотеки не вистачило на погашення боргу в повному обсязі, то кредитор може стягнути решту суми заборгованості з боржника».

Так, відповідно до зазначених постанов Верховного Суду, звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум.

Проте, судом не враховано наступне.

Згідно зі ст.36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 19.10.2016 року) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

(Частина перша статті 36 із змінами, внесеними згідно із Законом №800-VI від 25.12.2008).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

(Абзац перший частини третьої статті 36 в редакції Закону № 800-VI від 25.12.2008)

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що оскільки мало місце позасудове врегулювання погашення кредитної заборгованості, то будь-які наступні вимоги іпотекодержателя є недійсними, а тому рішення суду першої інстанції щодо задоволення позову ТОВ «Фінансова компанія «ФІНМАРК» і стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором кредиту у формі інфляційних втрат є помилковим.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові ТОВ «Фінансова компанія «ФІНМАРК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (інфляційних втрат) відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНМАРК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (інфляційних втрат) відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНМАРК» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 12 023 (дванадцять тисяч двадцять три) грн. 46 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: