Номер провадження: 22-ц/813/3243/21
Номер справи місцевого суду: 2-5872/11
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2020 року, постановленого під головуванням судді Пучкової І.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якому просила стягнути у солідарному порядку з відповідачів суму боргу у розмірі 994 037,20 грн., який складається з суми боргу 717390 грн., проценти за користування грошовими коштами 276647,20 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 28 лютого 2007 року був укладений договір позики, згідно з яким позикодавець ОСОБА_3 передала грошові кошти у розмірі 90000 доларів США позичальникові ОСОБА_4 для покупки квартири для сім`ї, позичальник зобов`язався повернути грошові кошти до 01 квітня 2007 року.

Однак, у зазначений термін грошові кошти не повернув, у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_4 брав грошові кошти для покупки квартири для сім`ї та в день укладення договору позики, відповідачем на підставі договору купівлі-продажу була придбана квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , то позивачка вважає, що ОСОБА_2 є солідарним боржником та повинна відповідати за зобов`язанням за договором позики.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 994037 грн., який складається з: суми боргу - 717390 грн., процентів за користуванням грошовими коштами у розмірі 276647,20 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

У задоволенні частини позовної заяви ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд розглянув справу за відсутністю позивача та відповідача ОСОБА_4 , які не були належним чином повідомлені про слухання справи, а зазначена у рішенні суду інформація про те, що відповідач ОСОБА_4 був повідомлений належним чином про розгляд справи є недостовірною.

Також суд не взяв до уваги, що розписка, яка міститься в матеріалах справи ОСОБА_4 не складалася та не підписувалася, гроші від позивача ОСОБА_3 ним не отримувалися.

Також не відповідають вимогам закону висновки суду про те, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки позивачка звернулася до суду з пропуском строку.

Відзиву до суду надано не було.

В судове засідання, призначене на 30 червня 2021 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином (а.с. 5-6 т. 2).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 28 лютого 2007 року позикодавець ОСОБА_3 передала позичальникові ОСОБА_4 гроші в сумі 90000 доларів США для покупки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується розпискою від 28 лютого 2007 року, згідно з якою ОСОБА_4 взяв в борг у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 90000 доларів США та зобов`язався повернути до 01.04.2007 року.

ОСОБА_3 неодноразово зверталася до відповідача про повернення боргу, однак відповідач свої зобов`язання не виконав, отримані у борг грошові кошти не повернув.

09.10.2009 року ОСОБА_3 звернулася до Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області з заявою про порушення кримінальної справи щодо відповідачів, а також з метою відшкодування матеріальних збитків, завданих злочином.

10 лютого 2010 року була винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи з підстав того, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникли цивільно-правові відносини, які підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 526 ЦПК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Судом встановлено, що сума, яку відповідач повинен сплатити позивачеві станом на 18.08.2011 року (день подачі позовної заяви) становить 994 037 грн., яка складається: з суми боргу 717390 грн., та процентів за користуванням грошовими коштами у розмірі 276647 грн. 20 коп.

У відповідності до ч.4 ст.202, ч.2 ст.626, ст.1046 ЦК України договір позики є двостороннім правочином, а також є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі, повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Висновки суду про те, що ОСОБА_4 отримав у борг від ОСОБА_3 90000 доларів, при цьому в розписці не зазначено, на які цілі була отримана позика, та не вказано, що відповідачка ОСОБА_2 , як дружина, давала згоду на її отримання, також у розписці не зазначено, що подружжя разом брали гроші у борг відповідають встановленим обставинам справи.

Згідно з ч.4 ст.65 СК України той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя, як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він уважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї.

Суд обґрунтовано не взяв до уваги доводи позивача, про те що отримані у борг грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, отже, що ОСОБА_2 теж повинна відповідати за виконання зобов`язання за договором позики від 28.02.2007 року, оскільки в розписці не зазначено, на які цілі були отримана позика та позивачкою не надано жодного доказу, що отримана позика була використана в інтересах сім`ї.

Також відповідають вимогам закону висновки суду про те, що позивачкою не був пропущений строк звернення до суду з заявою про стягнення заборгованості з відповідачів, оскільки позивачем був обраний спосіб захисту свого порушеного права у порядку кримінального судочинства.

На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 994037 грн., який складається з: суми боргу - 717390 грн., процентів за користуванням грошовими коштами у розмірі 276647, 20 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги адвоката Жукова Ю.А., представника ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції необґрунтовано було відмовлено в застосуванні строку позовної давності на звернення до суду ОСОБА_3 , колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Проте, згідно зі ст.267 ч.3 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі,зробленою до винесення ним рішення.

За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

У пункті 139 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності».

З урахуванням того, що судом зроблено висновок про те, що ОСОБА_2 не є солідарним боржником, її заява щодо застосування строку позовної давності відносно заявлених вимог до ОСОБА_4 не може бути прийнята судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу за відсутністю відповідача ОСОБА_4 , який не були належним чином повідомлений про слухання справи, колегія суддів вважає безпідставними, так як з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 був обізнаний про розгляд справи, судом були направленні повістки за місцем його реєстрації, а в подальшому ОСОБА_4 особисто розписався у судовій повістці (а.с. 164).

Доводи про те, що суд не взяв до уваги, що розписка, яка міститься в матеріалах справи ОСОБА_4 не складалася та не підписувалася, гроші від позивача ОСОБА_3 ним не отримувалися також є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 , як сторона по справі не спростовував наявність боргових зобов`язань, а також не заявляв клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.

Вказані доводи спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 02 липня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра