КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7688/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року (суддя Комаревцева Л.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача та визнання недійсними положень кредитного договору,

встановив:

у липні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними положення пункту 1.5 та пункту 6.1 кредитного договору від 10 вересня 2018 року № I01.00617.004313556, укладеного нею з ПАТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 10 вересня 2018 року між нею та відповідачем укладено кредитний договір № I01.00617.004313556, за умовами якого вона отримала кредитні кошти на поточні потреби в розмірі 39 001грн, включаючи витрати на страховий платіж, та зобов`язалася їх повернути разом з процентними платежами і комісіями відповідно до пунктів 1.4 та 1.5 в строк до 10 вересня 2021 року.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору позичальнику визначено плату за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Пунктом 6.1. договору визначено, що щомісячні внески наведені у таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та сплачуються на транзитний рахунок № НОМЕР_1

Позивач вважала, що умови п. 1.5. є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становище споживача, протирічать ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» що, у свою чергу, є підставою для визнання п. 1.5 договору недійсним.

Позивач стверджувала, що оспорюваним пунктом 1.5 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його

кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Позивач зазначала, що 27 травня 2020 року вона звернулася до ПАТ «Ідея Банк» з листом-претензією та просила здійснити перерахунок платежів «сплата за обслуговування кредиту/заборгованості» в сумі 14 040грн 36коп. та направити зазначену суму на погашення основної заборгованості. Однак листом № 05/92580 від 15 червня 2020 року ПАТ «Ідея Банк» відмовило їй у здійсненні перерахунку зазначених сум з посиланням на Закон України «Про споживче кредитування».

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року позов задоволено. Визнано недійсними положення пункту 1.5 та пункту 6.1 кредитного договору від 10 вересня 2018 року № I01.00617.004313556, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором. Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 8 400 грн. Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь держави 840грн 80коп. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «Ідея Банк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути судові витрати.

Відповідач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та зазначає, що згідно п.8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, що свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Відповідач звертає увагу суду, що згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Відповідач стверджує, що банк не встановлював ніякої комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, тощо; за дії які банк здійснює на власну користь - за прийняття платежів від позичальника, тощо, за укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди, тощо, про що помилково зазначає позивач.

Відповідач зазначає, що ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» надана можливість отримати безоплатну інформацію по кредитній заборгованості, але така вимога повинна бути направлена споживачем і не частіше одного разу на місяць. Банк вважає, що плата за обслуговування кредитної заборгованості, яка передбачена в п.1.5 договору, носить інший правовий характер, це супутня послуга, яка надається банком для обслуговування кредитної заборгованості в цілому .

Крім того, відповідач вважає відшкодування позивачу за рахунок банку витрат на професійну правничу допомогу безпідставним та необґрунтованим, оскільки представник позивача, всупереч положенню частини третьої статті 137 ЦПК України, не надав належно оформленої квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, які підтверджують оплату

позивачем послуг адвоката, отже представником позивача не було надано доказів оплати позивачем витрат на правову допомогу адвоката, що позбавляло можливості суд встановити обґрунтованість стягнення правничої допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Круглик В.В. просить залишити рішення суду без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, на правильне встановлення судом обставин справи та застосування норм матеріального права, правових висновків Верховного Суду по даній категорії справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 10 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № I01.00617.004313556, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби у розмірі 39001грн зі сплатою 0,01% річних від залишку суми кредиту на строк до 10 вересня 2021 року.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору позичальнику визначено плату за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначені згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором «Графік щомісячних платежів».

Відповідно до п. 6.1 договору щомісячні внески наведені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та сплачуються на транзитний рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором плата за обслуговування, починаючи з 10 квітня 2019 року, становить 1 170 грн. 03 коп. Загальна вартість плати за обслуговування, починаючи з 10квітня 2019 року по 10 вересня 2021 року, становить 35 100грн 90коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваним пунктом 1.5 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено. Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 6.1 кредитного договору і у графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б

однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору позичальнику визначено плату за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості в терміни

та в розмірах, визначені згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором «Графік щомісячних платежів».

Тобто пунктом 1.5 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому, надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено.

Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 6.1 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року, справа № 361/392/20.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку що встановлення позивачу плати за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», свідчить про те, що такі положення кредитного договору є несправедливими (частини перша-п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів») та обґрунтовано визнав їх недійсними.

Доводи апеляційної скарги, що плата за обслуговування кредитної заборгованості, передбачена п. 1.5. договору, носить інший правовий характер і не пов`язана зі зверненням споживача, спростовуються спірними пунктами кредитного договору, у яких чітко описані послуги, за які стягується комісія.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно стягнув на користь позивача витрати на правову допомогу, оскільки адвокатом Круглик В.В. не надано належного документу, який підтверджує оплату позивачем послуг адвоката, колегія суддів вважає безпідставними.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 вказаного Закону визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений

адвокатом час.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у

справі № 755/9215/15-ц).

У підтвердження витрат на правничу допомогу суду першої інстанції були надані: договір про надання професійної правничої допомоги, який укладено 13 січня 2020 року між адвокатом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , акт прийому-передачі наданих послуг від 21 січня 2021 року з детальним описом виконаних адвокатом робіт, та довідка адвоката про отримання від ОСОБА_1 8 400грн у рахунок оплати послуг адвоката.

Суд першої інстанції врахував обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних ним робіт, з чим також погоджується колегія суддів.

Відповідно до положень статті 14 Податкового Кодексу України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату.

Жодний нормативний акт не визначає порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, а Закон України від 6 липня 1995 року «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Положення "Про форму та зміст розрахункових документів", затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13, не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2020 року, справа № 727/4597/19, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд зробив висновок, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 1 липня 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк