Номер провадження: 22-ц/813/640/21
Номер справи місцевого суду: 523/1382/19
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Вівчар Ю.С.,

переглянувши справу №523/1382/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, трьох відсотків річних від простроченої суми, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року у складі судді Кисельова В.К., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 25 січня 2019 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що наприкінці 2013 року мав автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2006 року, випуску який відповідач ОСОБА_2 погодився допомогли змінити на автомобіль марки «Mitsubishi Galant», 2005 року випуску, з доплатою 2600,00 доларів США. Обмін автомобілів було проведено, доплату здійснено, проте в ході експлуатації позивач дійшов висновку про те, що автомобіль не зовсім відповідає його потребам та звернувся до відповідача з проханням змінити йому автомобіль марки «Mitsubishi Galant», 2005 року випуску, на інший. Відповідач ОСОБА_2 забрав у нього автомобіль марки «Mitsubishi Galant», 2005 року випуску, та надав автомобіль марки «Toyota Yaris», 2006 року випуску, проте в ході експлуатації виявилось, що автомобіль має незадовільний технічний стан. Відповідач запропонував замінити автомобіль марки «Toyota Yaris», 2006 року випуску, на автомобіль марки «Honda Accord», 2003 року випуску, проте в ході експлуатації виявилось, що транспортний засіб знаходиться під арештом в інтересах банківської установи. В подальшому відповідач ОСОБА_2 надавав йому на протязі року тимчасово інші автомобілі. З початку 2016 року позивач залишився без будь-якого автомобіля, просив повернути йому його автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2006 року випуску, однак відповідач відмовив, пославшись на те, що такий проданий. 1 березня 2016 року відповідач ОСОБА_2 написав розписку, в якій зобов`язався на протязі трьох місяців надати позивачу автомобіль в справному стані вартістю 10600,00 доларів США. Посилаючись на невиконання зобов`язання, не надання автомобіля та не повернення грошових коштів, позивач ОСОБА_1 на підставі статей 655, 693, 712, 715, 625 ЦК України просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 :

вартість майна або суму грошових коштів, що є предметом зобов`язання, а саме стягнути грошові кошти в сумі 293659,00 грн. (еквівалент 10600,00 доларів США;

три відсотки річних за час невиконання з 1 березня 2016 року по дату звернення до суду (31 місяць) зобов`язання в сумі 22754,00 грн.;

на відшкодування моральної шкоди, завданої очікуванням виконання зобов`язання, 5000,00 грн.;

судові витрати (а.с.2-6).

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2019 року відкрито провадження у справі (а.с.23).

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, зазначивши, що його допомога в обміні автомобілів полягала в тому, що він привіз ОСОБА_1 до автосалону «777», що знаходиться в АДРЕСА_1 , де познайомив з ОСОБА_4 , в оформленні автомобілів участі не приймав, не заперечував, що на прохання позивача телефонував ОСОБА_4 для того, щоб той підібрав позивачу бажаний ним автомобіль. Розписку 1 березня 2016 року написав на вимогу ОСОБА_1 як гарантію того, що в автосалоні позивачу підберуть автомобіль. Особисто він ні коштів, ні автомобіля від ОСОБА_1 не отримував, обміни автомобілів позивач здійснював через автосалон «777» (а.с.52-54).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.108-114).

Висновок суду мотивовано тим, що єдиною обставиною, яку визнали сторони, є те, що ОСОБА_2 погодився допомоги ОСОБА_1 у придбанні іншого автомобіля, проте доказів укладення між сторонами письмових договорів щодо представництва, видачі довіреності, комісії тощо не надано. Допитані в суді свідки пояснили, що ОСОБА_2 поряд зі своєю професійною діяльністю займався перепродажем автомобілів, проте письмових доказів такої діяльності відповідача суду не надано. Сторони визнали факт того, що позивач користувався різними автомобілями, проте жодного документу, який би посвідчував право власності на автомобілі, право користування тощо суду не надано. Наявну в справі розписку від 1 березня 2016 року позивач розглядає як доказ правовідносин міни та, відповідно, наявність зобов`язання, при цьому позивач не надає доказів належності йому автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», рівно як і будь-якого іншого автомобіля, тому відносини міни між сторонами не доведені. Судом проаналізовано текст розписки та зроблено висновок про те, що зазначений в розписці «автомобіль» не визначений індивідуальними ознаками, слово «повернути» неможливо безспірно віднести до якогось виду цивільно-правового договору (купівлі-продажу, міни, дарування, підряду, оренди тощо), єдиною ознакою автомобіля в розписці є встановлення його вартості у розмірі 10600,00 доларів США. Суд вважав встановленим, що ОСОБА_2 не виконав визначені в розписці зобов`язання, обґрунтувавши це тим, що був лише посередником, а розписку написав під тиском. Суд зазначив, що у тексті розписки не визначено наслідків невиконання відповідачем свого обов`язку, тобто не зазначено обов`язкового повернення суми в розмірі 10600,00 доларів США, в розписці не міститься посилань на те, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 10600,00 доларів США для виконання своїх обов`язків, розписка не містить посилань на передачу відповідачу автомобіля для реалізації чи отримання ним коштів в сумі 2600,00 доларів США. Суд не визначив розмір збитків, пославшись на не встановлення правової природи договору, який сторони уклали, тому дійшов висновку про безпідставність застосування частини 2 статті 625 ЦК України. Відмову у відшкодуванні моральної шкоди суд обґрунтував тим, що невиконання зобов`язання не є підставою для відшкодування шкоди за статтями 23, 1167 ЦК України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на рішення суду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с.117-122).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в ігноруванні судом факту наявності у відповідача невиконаного зобов`язання повернути позивачу автомобіль із визначеною майновою ознакою (вартість автомобіля повинна відповідати 10600 доларів США). Оскільки в розписці зазначається зобов`язання відповідача повернути майно певної вартості, то позивач має право вимагати повернення грошових коштів, що відповідає еквіваленту неповернутого майна. Суд проігнорував той факт, що обов`язок «повернути» річ певної вартості свідчить про факт «отримання» цієї речі певної вартості, тобто обов`язок повернути свідчить про факт отримання. Отже, можливо дійти до висновку, що відповідач отримав від позивача автомобіль вартістю 10600 доларів США та зобов`язався цей або інший автомобіль тієї ж вартості повернути, про що і написав розписку. З тексту розписки можна встановити, про що саме у відповідача виникло зобов`язання. Факт написання розписки відповідач визнав, виконати в натурі зобов`язання не можливо, так як відповідач наразі не володіє жодним транспортним засобом. Тому способом захисту порушеного права позивач обрав стягнення грошових коштів, що відповідають вартості невиконаного зобов`язання в натурі. Встановивши наявність невиконаного відповідачем зобов`язання, суд безпідставно дійшов висновку про відсутність порушених прав позивача.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, проте вказано статті 216, 1213 ЦК України як підставу вимог, на яку відсутнє посилання в позовній заяві та, відповідно, обґрунтування в судовому рішенні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує тим, що розписка не є достатнім доказом для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів. Судова практика орієнтує на те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів; у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання; суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (постанова Верховного Суду від 8 липня 2019 року в справі №524/4946/16-ц). Суд проаналізував зміст розписки та дійшов обґрунтованого висновку про безгрошовість цієї розписки та про неможливість встановити, коли та за що саме відповідач отримав від позивача гроші саме в такому розмірі, як бажає позивач, а тому логічним є рішення суду про відмову надуманої та нічим не підтвердженої вимоги позивача щодо стягнення коштів. Крім розписки в справі не має жодного іншого належного, достовірного, допустимого, достатнього письмового доказу на підтвердження вимог. Надання відповідачем послуг з перепродажу автомобілів не встановлюється на підставі показань свідків, письмові докази підприємницької діяльності відсутні, боргові зобов`язання показаннями свідків не підтверджуються. Безпідставним є посилання на незастосування судом положень статей 216, 213 ЦК України, оскільки стаття 216 ЦК стосується правочинів, які були укладені сторонами, проте жодного договору між позивачем та відповідачем не укладалось, а в статті 1213 ЦК йдеться про повернення безпідставно набутого майна, проте позивачем не надано доказів про набуття відповідачем будь-якого майна. Між сторонами склалися відносини, що ґрунтуються на нормах моралі, а не на юридичних принципах, обидві сторони визнали, що відповідач лише погодився допомоги позивачу у придбанні автомобіля, їх стосунки не мали юридичної природи, правових обов`язків не виникло (а.с.147-149).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

Згідно розписки, датованої 1 березня 2016 року, ОСОБА_2 зобов`язався на протязі трьох місяців повернути ОСОБА_1 автомобіль в справному стані на 10600,00 доларів США (а.с.17).

Відповідно до визначеного частиною 1 статті 509 ЦК України поняття зобов`язання та підстави його виникнення зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Найпоширенішою підставою виникнення зобов`язальних правовідносин є договір та інші правочини. Значну групу підстав виникнення зобов`язань становлять правопорушення. Зобов`язання можуть виникати з інших юридичних фактів, це можуть бути як дії, так і події.

Між сторонами відсутній укладений у письмовій формі договір, надана суду розписка у розумінні статті 639 ЦК України не є договором, так як не є підписаним обома сторонами єдиним документом.

Розписка від 1 березня 2016 року не є у розумінні статті 1047 ЦК України борговою розпискою на підтвердження укладення договору позики, оскільки правовідносини позики між сторонами не виникали, суд з цим визначився правильно.

Отже, розписка від 1 березня 2016 року може розглядатися лише як письмовий доказ умов усного договору та характеру зобов`язання, а саме зобов`язання ОСОБА_2 «на протязі трьох місяців повернути ОСОБА_1 автомобіль в справному стані на 10600,00 доларів США».

За визначеними статтею 526 ЦК України загальними умовами виконання зобов`язання, виходячи з характеру виниклого у ОСОБА_2 обов`язку, про який можливо судити лише з наданої позивачем розписки, написання якої не заперечується відповідачем, ОСОБА_2 зобов`язаний «на протязі трьох місяців повернути ОСОБА_1 автомобіль в справному стані на 10600,00 доларів США».

Доводи ОСОБА_2 про написання розписки під примусом заперечуються ОСОБА_1 та не мають підтвердження доказами, як наслідок, судом не приймаються.

Сторони за усною домовленістю між собою та іншими особами на протязі певного часу вчиняли ті чи інші дії щодо користування транспортними засобами без будь-якого оформлення документів. Відсутність письмового оформлення усних домовленостей має наслідком те, що наразі обставини щодо цих дій кожним трактуються по різному, а оскільки письмові докази відсутні, то суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити дійсну правову природу правовідносин, з чим апеляційний суд погоджується.

Позовні вимоги на підставі статей 1212, 1213 ЦК України в суді першої інстанції заявлені не були, відповідно, в рішенні суду відсутні висновки щодо правовідносин набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Згідно положень частини 6 статті 368 ЦК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Якщо ж звернутися до змісту розписки як єдиного письмового доказу правовідносин сторін, то відповідач зобов`язався повернути позивачу автомобіль з певними вимогами до такої речі. Розписка не містить обов`язку відповідача як боржника повернути кошти, з розписки напряму не випливає грошове зобов`язання за порушення якого наступає передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність.

Позовні вимоги про повернення автомобіля не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В силу визначено статтею 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення коштів, застосування передбачених статтею 625 ЦК України наслідків, відшкодування моральної шкоди, виходячи з обставин, якими позивач обґрунтовував вимоги, та їх доведеності доказами задоволенню не підлягають, з чим суд першої інстанції визначився правильно.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Учасники справи в судове засідання 13 травня 2021 року належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи; представником позивача та представником відповідача надано заяви про розгляд справи за відсутності сторін. Отже, розгляд справи завершується за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень частини 5 статті 268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, трьох відсотків річних від простроченої суми, відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 липня 2021 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Є.С.Сєвєрова