ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5558/21 Справа № 212/5813/20 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Кислиця І.В.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач- Криворізьке орендне автопідприємство 14170

розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Криворізького орендного автопідприємства 14170 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року, ухваленого суддею Пустовітом О.Г. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 25 лютого 2021 року, -

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2020 року представник позивача ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Криворізького орендного автопідприємства 14170 про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

В обґрунтування позову зазначив, що позивач, перебуваючи в трудових відносинах з Криворізьким орендним підприємством 14170, знаходячись на робочому місці, виконуючи свої трудові обов`язки 26.11.1992 року, в ході нещасного випадку, що стався з вини відповідача, отримав тілесні ушкодження у виді «черепно-мозкової травми, лінійний перелом черепа».

Зазначив, що внаслідок вказаних травм 23.02.1993 року позивач вперше пройшов огляд лікарсько-трудовою експертною комісією, за результатами якого йому встановлено ступінь втрати працездатності 70 % та призначено другу групу інвалідності, встановлена необхідність лікування у невропатолога.

В подальшому позивач повторно пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією 09.03.1994 роках, за результатами якого позивачу визначено безстрокову втрату професійної працездатності в ступені 50%, призначено ІІІ групу інвалідності, встановлено безстрокову необхідність у проходженні медичного лікування.

Вказав, що позивачу завдано моральну шкоду, оскільки у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивач відчув сильний фізичний біль, неодноразово проходив курси лікування, внаслідок каліцтва тривалий час обмежений в можливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, перебуває з 1993 року в статусі інваліда, позбавлений можливості забезпечувати матеріально себе та свою сім`ю на гідному рівні.

Зазначив, що вказані негативні явища істотно знизили якість його життя та зменшили блага, які позивач мав до моменту травмування та втрати працездатності. Позивач оцінив завдану йому моральну шкоду в сумі 330 610 грн., вважаючи, що дану шкоду слід відшкодувати за рахунок роботодавця, який не виконав покладений на нього законодавством обов`язок по створенню нешкідливих умов праці.

Просив стягнути з відповідача на користь позивача грошове відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, у розмірі 330 610 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Криворізького орендного автопідприємства 14170 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві задоволені частково.

Стягнуто з Криворізького орендного автопідприємства 14170 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, 150 000 гривень (сто п`ятдесят тис. грн.) 00 коп. без утримання податку з доходів фізичних осіб, інших зборів та обов`язкових платежів.

Стягнуто з Криворізького орендного автопідприємства 14170 на користь держави судові витрати в розмірі 1500 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач Криворізьке орендне автопідприємство 14170, будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачеві ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що застосування судом першої інстанції приписів ст..4401 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) при вирішенні справи є порушенням норм матеріального права, оскільки цивільний кодекс УРСР було доповнено статтею 440-1 відповідно до Закону України «Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян і організацій» №3188-ХІІ від 06 травня 1993 року, який набрав чинності з 29.05.1993 року. Проте, нещасний випадок з позивачем стався на підприємстві 26.11.1992 року, вперше позивач пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією 23.02.1993 року, за результатами, якого позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 70% з встановленням другої групи інвалідності, тобто зазначені події мали місце до 29.05.1993 року, коли цивільний кодекс УРСР був доповнений статтею 440-1 ЦК УРСР, тому положення цієї статті не могли бути застосовані судом першої інстанції при розгляді даної справи.

Також, скаржник вказує, що те саме стосується і посилання суду першої інстанції на п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1996, як на законодавство, яке було чинним на час встановлення позивачу втрати професійної працездатності. Вказує, що ці Правила були введені в дію з 1 липня 1993 року, тобто після настання відносин, які склалися між сторонами щодо нещасного випадку, який мав місце 26 листопада 1992 року та після 23.02.1993 часу встановлення позивачу втрати професійної працездатності первинно, тому на наведені приписи ст.58 Конституції України та висновки рішення Конституційного Суду України по справі №1-зп від 13 травня 1997 року, норми цих Правил не поширюються на правовідносини, що склалися між позивачем та підприємством щодо нещасного випадку.

Вказує, що на час настання нещасного випадку порядок відшкодування підприємством, установою, організацією шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з роботою регулювався виключно Кодексом законів про працю, а саме ст.233 КЗпП України. Проте із позовом до суду позивач звернувся майже через 28 років, при цьому не заявляв жодного клопотання про поновлення в порядку стю.234 КЗпП України, пропущеного ним тримісячного строку для звернення до суду.

Окрім того, відповідач вважає, що визначення судом розміру моральної шкоди із застосуванням розміру мінімальної заробітної плати є таким, що зроблено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вказує, що розрахунок суми матеріальної шкоди, який стягнутий судом з підприємства на користь позивача не ґрунтується на жодному з приписів діючого законодавства на момент встановлення позивачу втрати професійної працездатності, яке встановило б межі відшкодування моральної шкоди у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, що також є порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

02.07.2021 року за вхід.№19437 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшло клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи, призначеного на 06 липня 2021 року на 12.20 годин, оскільки підприємство не може забезпечити участь представника в судове засідання, одночасно гарантує явку представника відповідача на іншу дату, визначену апеляційним судом.

06.07.2021 від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Меланчука І.В. надійшла заява про проведення апеляційного розгляду за його і позивача відсутності, просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач, будучи завчасно, належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, надавши заяву про відкладення розгляду справи, в зв`язку з неможливістю підприємства забезпечити участь представника відповідача в судове засідання.

Так, згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження за апеляційною скаргою відповідача на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року відкрито ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2021 року. Розгляд справи призначено на 06 липня 2021 на 12.20 годин і відповідач 26.05.2021 повідомлений про день, час і місце судового розгляду.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, який не з`явився в судове засідання та доказів на підтвердження поважності причин, які перешкоджають стороні відповідача з`явитись до суду апеляційної інстанції не надав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 станом на 26.11.1992 року працював автослюсарем ІІ автоколони Криворізького орендного автопідприємства 14170.

Того ж дня, позивач перебував на робочому місці та, у відповідності до отриманого від свого керівника наряду, виконував роботи по демонтажу/монтажу автопокришок транспортного засобу КАМАЗ 0794. Під час здійснення позивачем накачування покришки одного з демонтованих коліс, відповідне колесо було встановлене в спеціально облаштованому місці та утримувалось в нерухомому положенні стопорним кільцем. Однак, внаслідок неналежного стану вказаного стопорного кільця, воно не змогло забезпечити перебування колеса в нерухомому положенні, у зв`язку з чим відбувся його рух та подальше контактування з позивачем, внаслідок чого позивач впав на землю отримавши тілесні ушкодження у виді черепно-мозкової травми, лінійного перелому черепа.

Вказаний нещасний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом. Компетентною комісією встановлено, що причинами настання даного нещасного випадку являється незадовільне утримання та недоліки в організації робочого місця. Особою, яка порушила вимоги законодавства про охорону праці являється старший механік ІІ автоколони Ларіонов В.М. Криворізького орендного автопідприємства 14170. Вини позивача в настанні нещасного випадку не встановлено.

Вказані обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача, а також актом №4 про нещасний випадок від 30.11.1992 року.

У зв`язку з виробничою травмою позивач вперше 23.02.1993 року пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами даного огляду позивача визначено ступінь втрати професійної працездатності 70%, призначено ІІ групу інвалідності, встановлено необхідність проходження лікування у невропатолога, що підтверджується випискою з акта огляду «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» № 071437.

09.03.1994 року позивач внаслідок трудового каліцтва повторно пройшов медико-соціальною експертною комісією, за результатами даного огляду позивачу визначено безстрокову втрату професійної працездатності в ступені 50 %, призначено ІІІ групу інвалідності, встановлено потребу проходження лікування у невропатолога, психіатра, що підтверджується випискою з акта огляду «про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» № 071437.

Згідно медичної документації виданої на ім`я позивача, останній неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку з отриманими під час нещасного випадку тяжкими травмами, переніс больові відчуття.

Суд першої інстанції, частково, задовольняючи позовні вимоги позивача керувався нормами статей, 440-1 ЦК УРСР, ст.ст.153,173 КЗпП України, ст.ст.4, 12, 17 Закону України «Про охорону праці», й виходив з того, що внаслідок нещасного випадку при виконанні позивачем трудових обов`язків на підприємстві відповідача, останньому заподіяна моральна шкода через отримане трудове каліцтво, у зв`язку із чим поклав обов`язок відшкодувати позивачу, моральну шкоду на Криворізьке орендне підприємство 14170.

Колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції, та не погоджується із доводами відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, однак частково погоджується з доводами відповідача, про застосування норм матеріального права, які не були чинними на час виникнення спірних правовідносин.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 23.02.1993 року, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до правовідносин сторін застосовується Закон України «Про охорону праці».

Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Стаття 237-1 КЗпП України, якою встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до Закону України «Про внесення змін до КЗпП України» від 24.12.1999 року набрала чинностіз 24.12.1999 року.

До набрання чинності зазначеної норми правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженихпостановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року(зі змінами та доповненнями, затв. постановами КМУ від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995 року №777, 10.01.1996 року №34).

Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року.

Закон України«Про охорону праці» від 14.10.1992 року, набрав чинності 01.01.1993 року.

Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, завданої робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ними трудових обов`язків, затверджених Постановою Ради Міністрів СРСР № 690 від 03.07.1984 року, які були чинні станом на лютий 1993 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред`явлення позову та розгляду його в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виниклиз дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом"якшує або скасовую цивільну відповідальність особи.

Відтак, позивач не отримував компенсацію моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві раніше.

Однак, завдані позивачу страждання внаслідок трудового каліцтва у листопаді 1992 році є такими, що тривають.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Відповідно достатті 4 Закону України «Про охорону праці»державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно ст.17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

Стаття 12 Закону України «Про охорону праці», встановлює, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічноговпливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з виробничою травмою позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність, вперше у лютому 1993 року в розмірі 70% з встановленням 2-ї групи інвалідності, в подальшому з 09.03.1994 позивачу безстроково встановлено 50% втрати професійної працездатності з встановленням третьої групи інвалідності також безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що оскільки позивач звернулася з вимогою про відшкодування моральної шкоди завданої йому ушкодженням здоров`я на виробництві то на його вимоги поширюються загальний трьох місячний строк позовної давності передбачений частиною першої статті 233 КЗпП України, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до абз.1 частини 1 статті 83 ЦК України 1960 року не застосовуються. З набранням чинності ЦК України 2004 року, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю відповідно до пункту 3 частини 1 статті 268 ЦК України.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Згідностатті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час подачі позову до суду становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року викладених у постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)», з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004, ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з виробничою травмою позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, та тягнуть за собою відчуття болю.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року, з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманої позивачем виробничої травми первинний відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 70% з встановленням 2-ї групи інвалідності, в подальшому безстроково визначено 50% втрати професійної працездатності з встановленням 3-ї групи інвалідності безстроково з березня 1994 року, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 150 000 гривень.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Однак, при розгляді справи суд першоїінстанції послався на норми матеріального права ст.173 КЗпП України, ст.440-1 ЦК УРСР, Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, які не були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, при цьому колегія суддів вважає що вони на правильність судового рішення не впливають, оскільки суд першої інстанції правильно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, так як виробничу травму позивачем отримано під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених Законом України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року для відшкодування моральної шкоди.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача в частині застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норми законодавства в редакції, що не була чинною на момент їх виникнення заслуговують на увагу, а рішення суду в цій частині повинно бути змінено та виключено з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на ст.173 КЗпП України, ст.440-1 ЦК УРСР, Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, як на підставу для задоволення позову.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги відповідача Криворізького орендного автопідприємства 14170, рішення суду першої інстанції зміні та виключення з мотивувальної частини рішення суду посилання на норми матеріального права - ст.173 КЗпП України, ст.440-1 ЦК УРСР, Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, як напідставу для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Криворізького орендного автопідприємства 14170 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на норми матеріального права - ст.173 КЗпП України, ст.440-1 ЦК УРСР, Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, як на підставу для задоволення позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: