ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/254/21 Справа № 206/5515/19 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2019 року АТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що між банком та ОСОБА_1 29 січня 2016 року укладено договір про відкриття карткового рахунку № . 09 лютого 2016 року між ними укладено додаткову угоду № 1 про відкриття кредитної лінії, за умовами якої ОСОБА_1 відкрито кредитну лінію з лімітом не більше 4000 гривень. Відповідач зобов`язалася погашати заборгованість по кредиту та сплачувати проценти за користування ним у терміни та на умовах, передбачених договором та додатковою угодою. Позичальник свої зобов`язання виконав, надавши ОСОБА_1 доступ до кредитних коштів. Однак відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки кредитні кошти не повертає, проценти за користування кредитом не сплачує. Внаслідок цього, станом на 11 вересня 2019 року утворилася заборгованість у сумі 16 247 гривень 63 копійок, тому позивач просив суд стягнути з відповідача зазначену суму.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року позов АТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за договором про відкриття карткового рахунку № від 29 лютого 2016 року станом на 11 вереся 2019 року в розмірі 14127 (чотирнадцять тисяч сто двадцять сім) гривень 47 копійок, що складається з простроченої заборгованості по кредиту 3996,24 грн., простроченої заборгованості за процентами 4574,05грн., пені за прострочення основного боргу 3312,50 грн., пені за прострочення процентів 2244,68 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідача наявна заборгованість перед банком, яка підлягає стягненню, разом з тим нарахування трьох процентів річних за невиконання умов договору та інфляційних втрат є безпідставним.

Не погодившись з таким рішенням, АТ «Державний експортно-імпортний банк України» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні трьох процентів річних та інфляційних втрат, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що кредитор має право на отримання сум, визначених ст.625 ЦК України, оскільки нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині без змін.

Судом встановлено, що 29 січня 2016 року сторони уклали договір про відкриття карткового рахунку № та додаткову угоду № 1 до нього про відкриття кредитної лінії від 29 січня 2016 року, за якими ОСОБА_1 відкрито кредитну лінію з лімітом не більше 4000 гривень (а.с. 12-25).

Строк дії договору визначено до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Позичальник зобов`язалася сплачувати заборгованість по кредиту, сплачувати проценти за користування кредитом, однак свої обов`язки не виконує.

Станом на 11 вересня 2019 року, за розрахунком банку виникла заборгованість, яка складається із: простроченої заборгованості по кредиту у сумі 3996 гривень 24 копійок, заборгованості за процентами у сумі 4574 гривень 05 копійок, пені за прострочення боргу у сумі 3312 гривень 50 копійок, пені за прострочення процентів у сумі 2244 гривень 68 копійки.

Разом з тим, позивачем нараховано втрати від інфляції за прострочення сплати основного боргу 1085,26грн., витрати від інфляції за прострочення сплати процентів 519,85 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що визначенні положеннями ст. 625 ЦК України суми, нараховані банком безпідставно.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитор має право на отримання сум, визначених ст. 625 ЦК України, оскільки нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника, підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом ч. 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, кредитор до закінчення строку дії кредитної картки або ж до закінчення строку договору, має право на нарахування процентів за користування кредитом, які передбачені договором, а по закінченню строку дії кредитної картки або ж по закінченню строку договору, таке право у нього припиняється, натомість, виникає право нараховувати відсотки на підставі статті 625 ЦК України, яка застосовується як наслідок прострочення виконання грошового зобов`язання.

Нарахування ж процентів на підставі статті 625 ЦК України до закінчення строку дії кредитної картки або ж до закінчення строку договору можливе виключно у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, чого в даному випадку встановлено не було.

Таким чином, позивач, станом на момент звернення до суду з даним позовом, не набув права нараховувати проценти на підставі статті 625 ЦК України, оскільки не довів належними та допустимими доказами той факту, що строк дії картки, або ж строк дії кредитного договору закінчено, чи до позичальника пред`являлися вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення в оскарженій частині, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида