ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/637/21 Справа № 199/8743/19 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у жовтні 2019 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідачів виниклу заборгованість за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 19 вересня 2018 року передав відповідачам у власність 25 000 доларів США з терміном повернення коштів до 19 жовтня 2018 року, про що між сторонами було укладено договір позики від 19 вересня 2018 року. У вказаний строк і до моменту звернення до суду із даним позовом відповідач отримані кошти не повернули. У зв`язку з цим позивач просив стягнути солідарно з відповідачів 625 000,00 грн. - суму основного боргу, 3% річних від суми позики - 18 904,00 грн., інфляційні витрати - 42 319,06 грн., а також судові витрати по справі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 19 вересня 2018 року в розмірі 25 000 доларів США, 3% річних за період з 19 жовтня 2018 року по 22 жовтня 2019 року в розмірі 756 доларів США, а всього 25 756 доларів США. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з неї суми заборгованості та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до встановлених процесуальних норм ч.1 ст.367 ЦПК України оскаржуване судове рішення переглядається апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 ".

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М.В., згідно умов якого відповідач ОСОБА_3 отримав від відповідача грошові кошти в розмірі 700 000 гривень, що є еквівалентом 25 000,00 доларів США та зобов`язався повернути суму у гривнях, що буде еквівалентна 25 000 доларів США за офіційним валютним курсом НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів у строк до 19 жовтня 2018 року.

Відповідно до п. 12 договору позики дружина ОСОБА_3 , - ОСОБА_1 надала згоду на взяття її чоловіком грошової суми, зазначеної в п. 1 цього договору.

У строк, що визначений у договорі, відповідач ОСОБА_3 борг не повернув, чим взяті на себе зобов`язані не виконав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору позики 19 вересня 2018 року приватний нотаріус отримала заяву ОСОБА_1 , якою вона надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на укладення договору позики у сумі 700 000,00 грн, що є еквівалентом 25 000,00 доларів США, у цій заяві ОСОБА_1 не зазначила, що її чоловік бере позику на особисті потреби, а не на потреби сім`ї. Тому ОСОБА_1 не довела суду належними доказами, що грошові кошти отримані у борг ОСОБА_3 , були отримані не на потреби сім`ї.

З таким висновком також погоджується колегія суддів.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Статтею 625 ЦК України закріплено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Як встановлено судом, суму позики ОСОБА_3 отримав піч перебування у шлюбі з ОСОБА_1 . Разом з цим, остання надавала свою згоду на отримання її чоловіком позики шляхом подання приватному нотаріусу відповідної заяви під час укладення договору позики від 19 вересня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказані кошти було отримана для здійснення підприємницької діяльності, а не в інтересах сім`ї. Надані відповідачем копії договорів про придбання обладнання ТОВ "Торгівельна компанія Індустрія" та про транспортне експедирування укладені більш ніж через місяць після отримання позики, та не підтверджують що сума позики була отримана в інтересах товариства.

Таким чином, ОСОБА_1 не доведено суду належними та допустимими доказами, що вищенаведений договір позики, на укладання якого вона надала згоду, укладався не в інтересах сім`ї, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.М. Пищида