Єдиний унікальний номер справи №520/2224/19
Апеляційне провадження 22-ц/813/4076/21
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів: Севєрової Є.С., Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я. частково задовольнив апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес центр «Шкільний» (далі-ТОВ «Бізнес центр «Шкільний», товариство) та ОСОБА_1 .
Рішення Київського районного суду м.Одеси від 05 березня 2020 року про задоволення позову ОСОБА_2 скасовано.

Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Бізнес центр «Шкільний», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача- ОСОБА_2 , про переведення прав покупця, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання права власності на частину нерухомого майна.

Не можу погодитися з висновками апеляційного суду про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права з таких мотивів.

Задовольняючи позов про переведення прав покупця за грошовою оцінкою учасників в розмірі внеску до статутного капіталу товариства та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на майно, суд першої інстанції керувався зокрема ст.ст.115,715,716,362 ЦК України та виходив з того, що внесення учасником (засновником) вкладу до статутного капіталу товариства є договором міни, переведення прав має відбуватися за ціною майна, обумовленої учасниками під час внесення його до статутного капіталу товариства, в розмірі 1 000 000 грн.

Вважаю такі висновки правильними, оскільки суд першої інстанції дійшов їх з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Так, ч.1ст.115 ЦК України, ст.85 ГК України визначено, що власністю господарського товариства, зокрема, є майно, передане йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства відповідно до ч.2ст.115 ЦК України можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України.

Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства.

Статтею 13 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» встановлено, що вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом.

Вклад у негрошовій формі повинен мати грошову оцінку, що затверджується одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. При створенні товариства така оцінка визначається рішенням засновників про створення товариства.

З аналізу наведених положень законодавства вбачається, що право власності на вклад, внесений засновником до статутного капіталу товариства, набуває товариство, а для визначення вартісної величини корпоративних прав учасників їхній внесок за згодою учасників оцінюється в грошовому вимірі в установчих документах.

Внаслідок передання часток у праві власності на нежитлову будівлю офісного центру в якості вкладу до статутного капіталу товариства, оформленого актами приймання- передачі майна у статутний капітал товариства від 05 грудня 2018 року, право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на це майно припинилося, його власником стало товариство.

В обмін на внесені вклади ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули права власності на частку у статутному капіталі товариства (корпоративні права).

Статтею 715 ЦК України передбачено, що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.

Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.

Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги).

Договір міни є різновидом договору купівлі-продажу (§ 6. «Міна» розміщений у главі 54 «Купівля-продаж» ЦК України); сторонами договору міни, як і сторонами договору купівлі-продажу, є продавець і покупець (ст. 655, ч.2ст.715 ЦК України).

До договору міни відповідно до ст.716 ЦК України застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно з ч.1ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності відповідно до ч. 2 вказаної статті зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Частиною 4 ст. 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Обов`язок осіб, які вносять належні їм частки у праві власності на нерухоме майно до статутного капіталу товариства, отримати письмову згоду інших співвласників, встановлений, окрім ст. 362 ЦК України, також п. 48 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127.

З урахуванням наведених норм, вважаю, що внесення учасником вкладу (майна) до статутного капіталу товариства за своєю суттю є відплатним договором, внаслідок якого учасник набуває корпоративних прав у товаристві, а товариство набуває право власності на внесене учасниками майно, тобто такий правочин є договором міни, до якого застосовуються загальні положення щодо купівлі-продажу.

Відчуження ОСОБА_3 та ОСОБА_1 майна, що знаходилося у спільній частковій власності, було здійснено без відома інших співвласників, за відсутності їх згоди, з пропозицією до інших співвласників щодо придбання часток ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_3 не зверталися, письмової згоди на передачу майна у власність товариства як внесок до статутного капіталу від ОСОБА_2 та ОСОБА_2 не отримували.

За таких обставин позивач ОСОБА_2 має право на переведення на нього прав покупця.

Акт приймання-передачі майна до статутного капіталу товариства із засвідченими нотаріально підписами на ньому є правовстановлюючим документом, який засвідчує і на підставі якого здійснюється реєстрація переходу права власності на нерухоме майно від засновника до товариства, а також є достатнім для підтвердження набуття товариством права власності.

Це узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, наведеними у постановах від 25.02.2020 у справі 915/1299/18, від 11.09.2018 у справі №918/1377/16 та від 12.06.2019 у справі №927/352/18, від 25.02.2020 у справі 915/1299/18 та від 12.06.2019 у справі №927/352/18, від 10.09.2019 у справі №918/370/18.

Визначення засновниками вартості майна, що вноситься до статутного капіталу товариства у якості внесків, у розмірі, яка відрізняється від його оціночної вартості, не суперечить чинному законодавству, не впливає на суть правовідносин між сторонами та може мати значення лише для цілей оподаткування.

Оціночна (ринкова) вартість майна для договорів, які в силу закону необхідно посвідчувати нотаріально, визначається з метою оподаткування доходів від відчуження нерухомого майна, проте не обов`язково є тотожною ціні договору та не є тією сумою, яку за договором має сплатити покупець, оскільки сторони мають право визначити вартість майна на власний розсуд, тобто як вище, так і нижче її ринкової вартості.

Частина 4 ст. 362 ЦК України встановлює для позивача обов`язок внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Відповідно до положень ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Тобто позивач не може бути примушений вносити на депозитний рахунок суду суму, розмір якої відрізняється від розміру суми, вказаної у правочині. Для виникнення у позивача обов`язку внести оціночну (ринкову) вартість майна, необхідно, щоб саме за таку вартість майно було відчужено.

Оскільки грошова оцінка внесених до товариства вкладів, тобто оцінка майна була визначена ОСОБА_3 та ОСОБА_1 самостійно та затверджена рішенням загальних зборів учасників у розмірі 830 000 грн. та 170 000 грн., що в сукупності становить 1 000 000 грн., тому, відповідно до правил ч. 4 ст. 362 ЦК України, саме 1 000 000 грн. позивач зобов`язаний був внести та вніс на депозит суду.

За таких обставин апеляційному суду необхідно було прийняти постанову про відмову у задоволенні апеляційних скарг ТОВ «Бізнес центр «Шкільний» та ОСОБА_1 , залишивши рішення Київського районного суду м.Одеси від 05 березня 2020 року без змін.

Суддя Г.Я. Колесніков