Постанова

Іменем України

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 759/3931/18-ц

провадження № 61-15620св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Бесараб Наталія Володимирівна,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Дзюбенко Олена Василівна,

третя особа -Петропавлівсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бесараб Наталії Володимирівни, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2019 року у складі судді Пінкевич Н. С. та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Березовенко Р. В., Лівінського С. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Петропавлівсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 серпня 1986 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час шлюбу на підставі рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 31 травня 2007 року про затвердження проєкту землеустрою ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . За його погодженням відповідач подарувала 40/100 частин земельної ділянки його брату - ОСОБА_6

У листопаді 2008 року ОСОБА_2 отримала дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та у 2008 році вони розпочали будівництво, але будинок на даний час не введено до експлуатації, оскільки відсутні оздоблювальні роботи.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 09 листопада 2010 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано, але вони продовжували спільно будувати житловий будинок.

Поступово відносини між ними погіршувались, виникали постійні конфлікти щодо користування недобудованим житловим будинком та земельною ділянкою. У добровільному порядку поділити майно вони не можуть.

Ураховуючи те, що земельна ділянка та недобудований житловий будинок набуті ними за час зареєстрованого шлюбу, тому є спільним майном подружжя і їхні частки є рівними, ОСОБА_1 просив суд: визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться під частиною недобудованого житлового будинку, площа якої складає 0,06 га та розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на1/2 частину недобудованого житлового будинку за вищевказаною адресою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 20 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будівництво спірного житлового будинку здійснювалось за кошти брата позивача - ОСОБА_6 , за подаровану йому ОСОБА_2 частину земельної ділянки.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що подружжя ОСОБА_1 мали спільні грошові кошти для здійснення будівництва і будували житловий будинок за спільні сімейні кошти.

При цьому земельна ділянка набута ОСОБА_2 шляхом приватизації, тому належить їй на праві особистої власності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 20 грудня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що брат позивача - ОСОБА_6 , здійснював будівництво спірного житлового будинку у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 подарувала йому частину земельної ділянки площею 0,600 га.

Разом з тим позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірний житловий будинок був побудований до стану, в якому він перебуває на теперішній час, за їхні з ОСОБА_2 спільні грошові кошти в період спільного проживання до жовтня 2009 року або до розірвання шлюбу в листопаді 2010 року. Також позивач не надав доказів

його участі в будівництві спірного житлового будинку після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції правильно зазначив, що земельна ділянка набута відповідачем шляхом приватизації і належить їй на праві особистої власності, тому у позивача відсутні підстави для пред`явлення вимоги про визнання зазначеної земельної ділянки спільним сумісним майном подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 її частку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бесараб Н. В., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржені судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає те, що: суди попередніх інстанцій застосували певні норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, та Верховного Суду: 06 березня 2018 року у справі

№ 1616/2529/2012, від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15,

а також відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування інших норм права у подібних правовідносинах (пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України); суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 759/3931/18-ц з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.

У листопаді 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Петропавлівсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про поділ майна подружжя призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Бесараб Н. В., мотивована тим, що дійти спільної згоди про поділ нерухомого майна сторони у справі не змогли, що змусило ОСОБА_1 звернутись до суду з цим позовом, оскільки він спільною працею та посильними грошовими вкладаннями приймав участь у будівництві спірного житлового будинку з 2008 року, який закінчили будувати у 2010 році. Дійсно допомогу у будівництві надавав йогобрат, але це не змінює статусу спільного сумісного майна подружжя. Законодавство не встановлює обмежень у презумпції спільного майна подружжя з тих підстав, що у придбання чи набуття спільного майна були вкладені грошові кошти інших осіб.

При цьому позовних вимог ОСОБА_6 щодо визнання незавершеного будівництвом будинку об`єктом його особистої приватної власності не пред`являв.

Суди не врахували, що в статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дає підстави для висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом одного з подружжя, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15-ц (провадження № 61-14636св18).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Дзюбенко О. В., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 серпня 1986 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб в Софіївсько-Борщагівській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області.

На підставі рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 31 травня 2007 року про затвердження проєкту землеустрою ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

14 листопада 2008 року ОСОБА_2 подарувала брату позивача - ОСОБА_6 , частину земельної ділянки із загальної площі 0,1000га - 40/100 частин, площею 0,0400 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 листопада 2008 року № 655 ОСОБА_2 отримала дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку (спареного) за проектом на 3 житлові кімнати, житлова площа 40,40 кв. м, загальна площа 98,20 кв. м за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Бесараб Н. В., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжяОСОБА_2 не спростована.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Судами установлено, що спірна земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинкунабута у власність ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , а саме на підставі рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 31 травня 2007 року.

Встановивши на підставі належним чином досліджених доказів зазначені обставини, суди не врахували, що частину першу статті 57 СК України доповнено пунктом 5, відповідно до якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України, згідно із Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» та дійшли передчасного висновку про віднесення земельної ділянки до об`єкту особистої приватної власності.

Крім того, відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України: від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Судом установлено, що відповідно до технічного паспорту, виготовленого приватним підприємством «Актив Інвест», станом на 13 грудня 2018 року на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться незавершений будівництвом (індивідуальний) житловий будинок площею 108,20 кв. м.

Згідно зі звітом приватного підприємства «Актив Інвест» про оцінку майна від 14 грудня 2018 року відсоток будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку становить 58 % (а. с. 90-105, т. 1).

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій не встановили ступінь готовності зазначеного об`єкта незавершеного будівництва на час розірвання шлюбу між сторонами, тобто його обсягу, не з`ясували, чи можливий поділ спірного незавершеного будівництвом житлового будинку в натурі, чи стягнення грошової компенсації за частку у праві власності на це майно.

Посилання судів на те, що будівництво спірного житлового будинку здійснювалось за кошти брата позивача - ОСОБА_6, є безпідставним, оскільки він не був залучений до участі у справі, вимог щодо спірного майна не заявляв.

Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України суди на зазначені вище положення закону уваги не звернули, неправильно застосували норми матеріального права, не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторін, що призвело до неправильного вирішення справи.

Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК Укпраїни), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суди належним чином не встановили правовідносини, які виникли між сторонами, не з`ясували фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, тому суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може ухвалити власне судове рішення.

За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бесараб Наталії Володимирівни, задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 рокускасувати, справу передатина новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець