печерський районний суд міста києва
Справа № 215/370/21-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2021 р. суддя Печерського районного суду м. Києва Бусик О.Л., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Павлограді Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить: визнати незаконним перебування громадянина Зеленського В.О. на посаді Президента України;визнати незаконним і скасуватиЗакон України № 553 від 13 квітня 2020 року «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»; зобов`язати Державну казначейську службу України відшкодувати завдану майнову шкоду в сумі 80 930,19 грн. та моральну шкоду в розмірі 6000 000,00 грн.

Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання незаконним перебування громадянина Зеленського В.О. на посаді Президента України та визнання незаконним і скасування Закону України № 553 від 13 квітня 2020 року «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік».

Роз`яснено позивачу, що він має право на звернення до Верховного Суду, як адміністративного, з позовною вимогою про визнання незаконним перебування громадянина Зеленського В.О. на посаді Президента України та до Конституційного Суду України з вимогою про визнання незаконним і скасування Закону України № 553 від 13 квітня 2020 року «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік».

22 червня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшли матеріали вказаної цивільної справи з Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Вивчивши матеріали позовної заяви та додані позивачем матеріали суд приходить до наступного висновку.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який з 01 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року та має назву «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду через відмову відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Павлограді Дніпропетровської області у виплаті, в зв`язку із введенням накопичувальної системи, всіх належних йому соціальних виплат на постійний сторонній догляд, побутове обслуговування та спеціальний медичний догляд, які відносяться до виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, а відтак, фактично позивач не погоджується із рішенням суб`єкта владних повноважень щодо здійснення виплат, які призначаються державою.

При цьому, під відшкодуванням майнової шкоди позивачем ставиться питання про стягнення коштів у виді компенсації всіх належних йомусум невиплачених соціальних виплат саме за рахунок Державної Казначейської Служби України.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова особа чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За положеннями п. 2 ч. 4 ст. 12 КАС України в порядку адміністративного судочинства розглядаються справи щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із ч. ч. 1,2 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV) Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду (ч.1 ст. 8 Закону № 1105-XIV).

Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду та їх відділення провадять свою діяльність від імені виконавчої дирекції Фонду в межах та порядку, визначених цим Законом, статутом Фонду, типовим положенням про робочі органи виконавчої дирекції Фонду та їх відділення, що затверджується правлінням Фонду, та положенням, затвердженим директором виконавчої дирекції Фонду (ч. 3 ст. 8 Закону № 1105-XIV).

Основними завданнями Фонду та його робочих органів, зокрема, є: реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування; надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону (п.п. 1 і 2 ч.1 ст. 9 Закону № 1105-XIV).

Фонд зобов`язаний забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом (п. 1 ч.2 ст.10 Закону № 1105-XIV).

Згідно із ч. 7 ст. 36 Закону № 1105-XIV страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються в судовому порядку. Спори щодо розміру шкоди та прав на її відшкодування, накладення штрафів та з інших питань вирішуються в судовому порядку (ч. ч. 1,3ст. 17 Закону № 1105-XIV).

Отже, у відносинах з обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням Фонд та його робочі органи здійснюють владні управлінські функції та наділені повноваженнями приймати рішення/вчиняти дії, що впливають на можливість реалізації застрахованими особами права на соціальний захист, яке, зокрема, включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, і мають обов`язковий характер для інших суб`єктів владних повноважень.

З огляду на вказане, спори стосовно оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, його робочих органів і їхніх правонаступників про обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням є публічно-правовими. А тому їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування зазначених норм процесуального права викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 травня 2020 року у справі № 761/21898/16-ц (провадження № 14-5цс20).

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, у відкритті провадження слід відмовити через те, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач звернувся до суду в зв`язку з відмовою відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Павлограді Дніпропетровської області в наданні допомоги з тимчасової непрацездатності, яка відноситься до виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, а відтак, фактично ОСОБА_1 не погодився із рішенням суб`єкта владних повноважень щодо здійснення виплат, які призначаються державою.

Що ж стосується посилання в позовній заяві позивачем як на підсудність вказаної справи на ухвалу судді Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року в справі № 215/4353/20 (провадження № 61-17856ск20), то суд зазначає, що в цьому судовому рішенні міститься вказівка саме про інстанційну юрисдикцію розгляду спору (ст. 23 ЦПК України), а не предметну чи суб`єктну та вважає, що розгляд справи підлягаєвирішенню відповідним окружним адміністративним судом із визначенням територіальної підсудності адміністративної справи за правилами, встановленими параграфом 3 глави 2 розділу І КАС України.

На підставі викладеного, керуючись, ст. 186 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Павлограді Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди - відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 про віднесення розгляду та вирішення справи до юрисдикції адміністративного суду за вибором позивача - до Дніпропетровського окружного адміністративного суду чи до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя О.Л.Бусик