Провадження № 2/761/860/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Вольда М.А.

позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача банківських послуг, визнання недійсним кредитних договорів та зобов`язання здійснити перерахунок боргу та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

У cерпні 2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовною заявою до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі по тексту - відповідач), в якій просив:

- визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.5 кредитного договору №Z37.519.70042 від 27 листопада 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ "Ідея Банк", якою передбачено здійснення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором;

- визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 2.1 кредитного договору №Z37.519.70042 від 27 листопада 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ "Ідея Банк", в частині визначення у графіку щомісячних платежів за кредитним договором комісії, що підлягає сплаті за період з 01 січня 2016 року по 27 листопада 2019 року в розмірі 22685,72 грн.;

- визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 2.4 кредитного договору №Z37.519.70042 від 27 листопада 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ "Ідея Банк";

- визнати недійсним договір №Z37.519.70042 від 27 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ "Ідея Банк", через визнання окремих положень договору несправедливими та через істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача, визнати факт нечесної підприємницької практики з боку АТ "Ідея Банк" при його виконанні;

- визнати недійсними з моменту укладення договору умови пунктів 1.10, 2.1 кредитного договору №Z62.196.73437 від 31 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ "Ідея Банк";

- визнати факти порушення прав ОСОБА_1 як споживача з боку ПАТ "Ідея Банк" та факт нечесної підприємницької практики при оформленні кредитного договору №Z62.196.73437 від 31 серпня 2017 року та його виконанні, встановити нікчемність правочину між позивачем та ПАТ "Ідея Банк" і визнати недійсним кредитний договір №Z62.196.73437 від 31 серпня 2017 року;

- зобов"язати ПАТ "Ідея Банк" здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору №Z37.519.70042 від 27 листопада 2015 року платежів, зарахувавши переплачені позивачем кошти за цим договором у рахунок отриманих кредитних коштів за договором №Z62.196.73437 від 31 серпня 2017 року;

- стягнути з ПАТ "Ідея Банк" на користь ОСОБА_1 суму переплачених ним коштів за двома кредитними зов"язаннями при остаточному розрахунку у розмірі 619 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 27.11.2015 р. між сторонами було укладено кредитний договір №Z37.519.70042, за яким позивач отримав кредит в розмірі 45400,00 грн, строком на 48 місяців. На виконання умов договору, позивач станом на 28.12.2016 р. сплатив 40050,00 грн. 28.12.2016 р. позивач звернувся до відповідача з заявою про корегування графіку щомісячних платежів, але його звернення було залишено без реагування. Після цього, позивач перерахував банку ще 26028,00 грн, а станом на 31.08.2017 р. за договором №Z37.519.70042 позивачем було внесено всього 66078,00 грн.

В подальшому, відповідач запропонував закрити кредитну заборгованість за договором №Z37.519.70042 шляхом реструктаризації та укладення нового договору №Z62.196.73437 від 31 серпня 2017 року, за яким позивачу додатково надавався кредит в розмірі 49999,00 грн.

В рахунок виконання зобов`язань за договором №Z62.196.73437 від 31 серпня 2017 року станом на 25.07.2018 р. було внесено 29940,00 грн. За кожну транзакцію коштів за кредитними договорами позивач сплачував комісію та кошти за довідки щодо стану заборгованості.

11.03.2019 р. позивач отримав вимогу про дострокове повернення суми кредиту в розмірі 92608,62 грн, включаючи штраф, пеню, відсотки. Вказану вимогу позивач вважає неправомірною через нарахування суми пені та штрафних санкцій, які перевищують половину суми, яку він отримав за кредитом. Крім цього, після направлення вимоги банк продовжував нараховувати проценти за кредитом.

Позивач вважає, що з боку АТ "Ідея Банк" була нечесна підприємницька діяльність, порушувались його права як споживача, внаслідок встановлення плати за обслуговування кредиту, комісії при сплаті платежів, неукладення окремої угоди про дострокове повернення кредиту, ігнорування звернень. Також, при підписанні договору №Z62.196.73437 від 31 серпня 2017 року позивача ввели в оману, волевиявлення його не було вільним, повної достовірної інформації щодо умов договору він не отримував. Умова про стягнення пені в розмірі 0,65% від суми заборгованості за кожен день прострочення є несправедливою. Також, позивач вважає незаконним встановлення у кредитному договорі оплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь.

Таким чином, на думку позивача, при укладанні кредитних договорів було порушено ряд норм встановлених Законами «Про захист прав споживачів», що стало підставою для звернення до суду.

У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, зазначає, шо при укладенні договорів позивач ознайомлювався з їх змістом, жодних заперечень чи уточнень не пропонував, власноручно підписував довідки-повідомлення, кредитні договори, паспорт споживчого кредиту, де містилась інформація про умови кредитування. Позивач не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, що свідчить про те, що він був згоден з умовами даного договору, а також не вимагав надання додаткової інформації по кредитному договору. Посилання позивача на веденням банком нечесної підприємницької діяльності є безпідставним та не підтвердженим належними доказами. Крім цього, подав заяву про застосування позовної давності щодо позовних вимог, які стосуються умов договору №Z37.519.70042 від 27.11.2015 р. Вказаний договір припинив свою дію 31.08.2017 р. у зв`язку з укладенням договору №Z62.196.73437 від 31 серпня 2017 року. Умова щодо встановлення плати за обслуговування кредиту є законною, оскільки вона визначена чітко фіксованою сумою, яка включає в себе плату за надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, засобів електронного зв`язку, опрацювання запитів позичальника. Кредитний договір №Z62.196.73437 від 31 серпня 2017 року був укладений після набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування», яким дозволено банкам встановлювати та отримувати комісію за обслуговування кредиту. Позивач був обізнаний з усіма істотними умовами Кредитного договору та наслідками за невиконання, або неналежне виконання узятих на себе зобов`язань.

В судовому засіданні позивач позов підтримав за викладених у позовній заяві обставин, просив його задовольнити.

Представник відповідача у судове засіданні не з`явився, у відзиві міститься його прохання про розгляд справи без його участі .

Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Кондратенко О.О. від 25.09.2019 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідно до п. 2.3.50 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, а ухвалою судді Осаулова А.А. від 24.09.2020 р. призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 20.04.2021 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Суд, заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 27.11.2015 р. між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Z37.519.70042, за яким банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 45400,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно з умовами цього договору та додатком №1 від 27.11.2015 р. до договору. Банк надає кредит у день підписання договору, строком на 48 місяців. За користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 21,0000% від залишкової суми кредиту. За обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 3,6500% від початкової суми кредиту. Банк має право стягнути з позичальника пеню (штрафні санкції), що нараховується за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредиту) в розмірі 0,15%- в період прострочення оплати від 1 до 60 днів та 0,65%- в період прострочення оплати з 61 дня та по день повного погашення боргу за договором.

31.08.2017 р. між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Z62.196.73437, за яким банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 49999,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наясності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) згідно з умовами цього договору. Банк надає кредит у день підписання договору, строком на 24 місяці. За користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану ставку, що становить 9,50 %, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15,0000%.

З довідки АТ «Ідея Банк» від 05.11.2019 р. №05/174652 вбачається, що внаслідок укладення між сторонами договору №Z62.196.73437 від 31.08.2017 р., кошти по кредиту були видані на рахунок НОМЕР_1 з подальшим перерахуванням на погашення заборгованості по кредитному договору №Z37.519.70042 від 27.11.2015 р. По кредитному договору №Z37.519.70042 від 27.11.2015 р.- кредитна заборгованість відсутня, договір припинив свою дію. (а.с. 103)

Вказані договори підписані позивачем.

Як вбачається із Кредитних договорів, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Підпис позивача під договорами, графіком платежів свідчить про ознайомлення позивача з усією інформацією, яка міститься у вказаних документах, в тому числі щодо умов кредитування та орієнтованою сукупною вартістю кредиту.

Крім цього, відповідно до п. 5.1 кредитних договорів позичальник заявляє та гарантує, що Банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений; ознайомився з тарифами Банку і згідний з ними; умови даного Договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

На а.с. 20-37 - квитанції та фіскальні чеки про погашення позивачем заборгованості за договорами №Z37.519.70042 від 27.11.2015 р. та №Z62.196.73437 від 31.08.2017 р.

Згідно вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань від 11.03.2019 р. станом на 11.03.2019 р. заборгованість за договором №Z62.196.73437 від 31.08.2017 р. становить 92608,62 грн, з яких 16815,65 грн- строковий основний борг, 19257,92 грн - прострочений основний борг, 5337,52 грн - прострочені проценти, 133,43 грн - строкові проценти, 700,54 грн - строкова плата за обслуговування кредиту, 12306,34 грн- прострочена плата за обслуговування кредиту, 38057,22 грн- пеня. (а.с. 16, 17)

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Як вбачається з умов кредитних договорів, за своїм змістом вони є договорами споживчого кредитування, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законами України «Про захист прав споживачів» та "Про споживче кредитування".

У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно п. 8 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст.4 цього Закону є Договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливим.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Оскільки в оспорюваних договорах плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

10.06.2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.

Норми ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка припинила свою дію 10.06.2017 року, тобто до укладення кредитного договору від 31.08.2017, а стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Так, відповідно ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VІІІ загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

10.06.2017 року стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» та була виключена і припинила свою дію.

Згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Пунктом 1.10 Кредитного договору від 31.08.2017 банк встановив плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника , що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц визначено порядок застосування ЗУ "Про захист прав споживачів" та ЗУ "Про споживче кредитування" в різних проміжках часу. На час укладення кредитного договору від 31.08.2017 р. чинним законодавством банкам не заборонялось встановлення комісії (винагороди) в договорах про споживче кредитування.

Крім цього, щодо пункту 2.4 договору від 27.11.2015 р. щодо нарахування пені за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредиту) в розмірі 0,15%- в період прострочення оплати від 1 до 60 днів та 0,65%- в період прострочення оплати з 61 дня та по день повного погашення боргу за договором, варто зазначити наступне.

Відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору від 27.11.2015 року) несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону)».

Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Отже, встановлення розміру пені є умовами, що визначаються у договорі на розсуд сторін.

Законом України «Про захист прав споживачів» не встановлює розміру неустойки за порушення зобов`язань за договором споживчого кредиту.

Пеня є видом забезпечення виконання стороною зобов`язань за договором . Вона нараховується за кожен день прострочки виконання зобов`язань, відповідно, її розмір залежить від періоду, за який вона може бути нарахована. Тому, установлення в договорі пені за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 0,15%- в період прострочення оплати від 1 до 60 днів та 0,65%- в період прострочення оплати з 61 дня та по день повного погашення боргу за договором не суперечить вимогам Закону.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить посилань на те, що оцінка пропорційності компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором здійснюється із сум, які можуть бути нараховані за рік.

Відтак, позивач під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у тому числі, з Графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив, а тому зміст Договору щодо нарахування комісії, плати за кредитне обслуговування, пені жодним чином не порушує його законних прав та інтересів.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення правочину) нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Обставини ведення нечесної підприємницької діяльності АТ «Ідея Банк» при укладенні договорів №Z37.519.70042 від 27 листопада 2015 року та №Z62.196.73437 від 31.08.2017 р. не доведені позивачем та спростовані відповідачем.

Крім цього, у відзиві на позов представник відповідача просив застосувати позовну давність до частини вимог позивача.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Згідно ст. 257 ЦК України позивач був наділений правом звернутися до суду з позовом щодо договору №Z37.519.70042 від 27 листопада 2015 року до 27.11.2018 р., тобто до закінчення спливу трирічного строку позовної давності який обраховується з наступного дня після укладення Кредитного договору.

В постанові Верховного Суду від 08.04.2020 р. (справа №199/2751/19) зазначено, що перебіг строку позовної давності для звернення до суду з законними вимогами, зокрема щодо визнання недійсними пунктів кредитного договору, починається з дати укладення договору.

Починаючи, з 27.11.2018 р. таке право у позивача є втрачене.

У свою чергу, Позивач звернувся з позовом 30.07.2019 р. засобами поштового звязку, тобто поза межами трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

Отже, позивач втратив право на визнання недійсними в судовому порядку умову договору №Z37.519.70042 від 27 листопада 2015 року

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оспорювані договори №Z37.519.70042 від 27 листопада 2015 року та №Z62.196.73437 від 31.08.2017 р. підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, умови оспорюваних договорів не є несправедливими або такими, що створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про захист прав споживача банківських послуг, визнання недійсним кредитних договорів від 27.11.2015 року та від 31.08.2017 року, суд не вбачає.

Позовні вимоги про зобов`язання здійснити перерахунок боргу та стягнення коштів є похідними від вимог про захист прав споживача банківських послуг, визнання недійсним кредитних договорів від 27.11.2015 року та від 31.08.2017 року, які задоволенню не підлягають, а тому в цій частині потрібно також залишити позов без задоволення.

На підставі викладено та керуючись ст. 16, 203, 215, 217, 536, 559, 629, 638, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 60, 76-81, 211, 223, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача банківських послуг, визнання недійсним кредитних договорів від 27.11.2015 року та від 31.08.2017 року та зобов`язання здійснити перерахунок боргу та стягнення коштів.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Ідея Банк», , адреса: м.Львів, вул.Валова, 11.

Повне рішення виготовлено 01.07.2021 р.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов