Справа № 462/6512/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2021 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Палюх Н.М.

за участю секретаря Фіс В.В.

позивача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 20 жовтня 2020 року звернувся в суд із позовом про виселення відповідача ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення, покликаючись на те, що він є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані та проживають: він, його дружина ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 . Однак, спільне проживання з ОСОБА_3 є неможливим, оскільки останній веде антигромадський спосіб життя, зловживає наркотичними засобами та алкогольними напоями, часто влаштовує сварки, в ході яких погрожує йому та його дружині фізичною розправою, застосовував до нього фізичну силу, принижує його перед сусідами та родичами, систематично псує та руйнує його квартиру та побутову техніку, не бере участі в утриманні житла та оплаті комунальних послуг та неодноразово викрадав його особисті речі та грошові кошти, за що його неодноразово притягували до кримінальної та адміністративної відповідальності, застосовували тимчасові заборонювальні приписи. Разом з тим, заходи впливу, неодноразово застосовані судом та правоохоронними органами, виявились безрезультатними. Систематичне порушення відповідачем правил співжиття робить неможливим для інших членів сім`ї спільне проживання з ним в квартирі. Більше того, таке проживання відповідача становить загрозу для його життя і здоров`я, оскільки ОСОБА_3 застосовує відносно нього психологічне та фізичне насильство. В зв`язку з тим, що досудове врегулювання спору виявилось неможливим, покликаючись на положення ст. 157, 116 ЖК України, просить виселити відповідача з спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою суду від 23.11.2020 відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду постановлено залучити до участі у розгляді справи третю особу ОСОБА_2 .

У судовому засіданні позивач позов підтримав, надав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та додатково зазначив, що він та його дружина ОСОБА_2 більше десяти років періодично піддаваються фізичному і психологічному насиллю зі сторони відповідача, а вжиті до нього заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля. Він категорично заперечує проти спільного проживання з відповідачем у спірній квартирі, яка належить йому та його племінниці на праві спільної часткової власності, а тому просить позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала та зазначила, що її син ОСОБА_3 вже більше 10 років зловживає наркотичними засобами та алкогольними напоями. Перебуваючи в стані сп"яніння, він постійно влаштовує сварки, під час яких вимагає гроші, погрожує їй з чоловіком фізичною розправою, при цьому неодноразово застосовував до фізичну силу. Окрім цього, він ситематично псує та руйнує квартиру, знищує меблі і побутову техніку, викрадає їхні гроші та цінні речі. Така протиправна поведінка відповідача на протязі багатьох років негативно впливає на стабільність їхнього фізичного та психологічного стану здоров"я. Між тим, вони з чоловіком хочуть спокійного життя у своїй квартирі. Також зазначила, що вона успадкувала будинок в с.Наконечне-1 Яворівського району Львівської області, в якому тривалий час ніхто не проживає і який придатний для проживання, а відтак її син ОСОБА_3 може проживати в цьому будинку. Просить позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності або заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надано. Своїм процесуальним правом на подання суду відзиву на позов відповідач також не скористався.

Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати і вирішувати справу відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивач та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справ про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_3 , суд дійшов до висновку, що позов підлягаєдо задоволення з наступних підстав.

Як встанволено судом, позивачу ОСОБА_1 та його племінниці ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.10.2020 №228338970.

Згідно довідки ЛКП "Сигнівка" від 19.10.2020, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано шестеро осіб: власник ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 , син дружини ОСОБА_3 , внук ОСОБА_5 , донька брата ОСОБА_6 та донька дружини ОСОБА_7 .

З пояснень позивача та третьої особи встановлено, що у вказаній квартирі фактично проживають лише троє осіб: позивач ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із статтею 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною першою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або з систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення.

б) використання його не за призначенням.

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Пленум Верховного суду України в п.17 постанови від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і бути необхідним в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

У рішенні від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Позивач у нашій справі представила достовірні твердження про те, що протягом тривалого періоду часу вона зазнавала фізичного насильства, залякування та погроз з боку сина, через неправомірність дій щодо знущання, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості користування квартирою. Ці події вплинули на стабільність її фізичного та психологічного стану, і тому вони стосуються сфери приватного життя за змістом статті 8 Конвенції (справа «Хайдуова», пункт 49; «Єремія проти Республіки Молдова» № 3564/11, пункт 73, від 28 травня 2013 року; та «Б. проти Молдови», пункт 71). Ці події схожим чином вплинули на право позивача на користування помешканням без насильства, яке також захищене статтею 8 (рішення у справі «Калуча проти Угорщини», № 57693/10, пункт 59, від 24 квітня 2012 року).

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України»).

У пунктах 84, 85, 86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України» вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що Кривіцька періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства), якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

У спірних правовідносинах права позивача як власника спірного житла захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).

Як вбачається з матеріалів справи, постановою від 10.02.2020 серії ГАА №585091 відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 175-1 КУпАП.

Крім цього, 26.02.2020, 12.07.2020, 30.08.2020 за вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства відносно його вітчима ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 працівниками поліції виносились тимчасові заборонювальні приписи.

Також, судом установлено, що відповідач з 2017 року шість разів притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім`ї по місцю свого проживання у квартирі АДРЕСА_1 відносно вітчима ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 , що підтверджується постановами Залізничного районного суду м.Львова від 25.09.2017, 16.08.2018, 05.11.2018, 05.03.2019, 23.04.2020, 15.05.2020.

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 31.01.2017 ОСОБА_3 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбачено ч.1 ст.185 КК України, що виразилось в тому, що він в період часу з 10.09.2016 до 19.09.2016, перебуваючи в підсобному приміщенні між 6 та 7 поверхами будинку АДРЕСА_2 , з метою таємного викрадення чужого майна, викрав пластмасову пляшку з-під чаю «Ліптон», ємкістю 01,00 л., в якій знаходились 410,00 грн металевими монетами номіналом «1 гривня», які належали ОСОБА_1 , які в подальшому витратив на власні потреби.

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 29.03.2017 ОСОБА_3 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбачено ч.1 ст.125 КК України, що виразилось в тому, що він 20.01.2017 в період з 03.00 год. до 06.00 год., перебуваючи в квартирі АДРЕСА_1 , на грунті раптово виниклого конфлікту з вітчимом ОСОБА_1 , маючи умисел за заподіяння умисного тілесного ушкодження, наніс ОСОБА_1 удар кулаком лівої руки у ділянку правого ока та один удар правою ногою у праву гомілку, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_1 згідно висновку судово-медичної експертизи від 27.01.2017 №86 синці в ділянці правого ока, на чолі, на правій гомілці, крововилив в білковій оболонці правого ока, поверхневу ерозію рогівки, поверхневі рани-садна верхньої і нижньої повік, які відносять до легкого тілесного ушкодження.

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 16.05.2020 ОСОБА_3 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, що виразилось в тому, що він 27.02.2019, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_1 , маючи умисел на викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, шляхом вільного доступу, таємно викрав належний ОСОБА_1 планшет «Samsung Galaxy Tab A6» вартістю 4200,00 грн.

Вказане повністю узгоджується з поясненнями позивача та третьої особи, наданих під час розгляду справи в суді.

В судовому засіданні позивач та третя особа зазначили, що вони не бажають спільно проживати з відповідачем у спірній квартирі, яка належить позивачу та його племінниці на праві спільної часткової власності, оскільки більше десяти років останній систематично порушує правила суспільного співжиття, вчиняє відносно них протиправні дії, застосовує до них фізичне насильство, руйнує та псує приміщення квартири, знищує меблі і побутову техніку, що негативно впливає на стабільність фізичного та психологічного стану їхнього здоров`я.

За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України саме на сторони покладено обов`язок по доведенню обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В ході розгляду справи судом достеменно встановлено, що відповідач систематично руйнує та псує житлове приміщення по місцю свого проживання, здійснює крадіжки за місце проживання, систематично порушує правила співжиття, вчиняє відносно позивача та своєї матері психічне та фізичне домашнє насильство, чим робить неможливим для позивача та третьої особи проживання з ним в одній квартирі. При цьому, застосовані до нього судом та органами поліції заходи впливу виявились безрезультатними.

За положенням ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України, визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, вірно обрано спосіб захисту, а відповідачем не спростовано доводи позивача.

За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 840,80 грн., підлягають відшкодуванню відповідачем.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 76-81, 89, 141, 223, 263, 265, 280-282 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 840,80 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене позивачем шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 26.02.2021.

Суддя: