Справа № 594/1376/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м.Борщів

Борщівський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді - Губіш О.А.

при секретарі - Окулянко У.Г.

з участю:

представника позивача адвоката Майка М.Б.

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника відповідачів адвоката Семененко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у дистанційному режимі відеоконференції між Борщівським районним судом Тернопільської області та представником позивача адвокатом Майка М.Б. з використанням власних технічних засобів через систему відеоконференцзв`язку «EasyCon», справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в

ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 2465 доларів США основної суми боргу, 17732 грн 20 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, 2406 грн 73 коп. 3 % річних, посилаючись на те, що 09 липня 2019 року вона позичила відповідачу ОСОБА_1 на строк 1 місяць грошові кошти у сумі 2465 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою. Строк виконання даного зобов`язання наступив 09 серпня 2019 року.

Проте, у зазначений строк відповідач позику не повернув, а оскільки договір укладений за згодою його дружини ОСОБА_2 , то заборгованість підлягає стягненню солідарно з відповідачів.

Поряд з тим зазначила, що вона неодноразово зверталася до відповідачів із вимогою про повернення грошових коштів. В черговий раз звернулася 23 вересня 2020 року, надіславши на їх адресу претензію про необхідність повернення боргу, однак станом на дату подання позовної заяви, відповіді на на претензію не отримано, борг відповідачами не повернуто.

Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії ухвали надіслати відзив на позовну заяву.

04 листопада 2020 року відповідачі, кожен зокрема, через свого представника - адвоката Семененко Л.М. подали до суду заяви, у яких просили розгляд даної справи проводити за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Також, 04 листопада 2020 року відповідачі, кожен зокрема, через свого представника - адвоката Семененко Л.М. подали до суду відзиви на позов, у якому просили в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на те, що такий є безпідставним з огляду на наступне. Так, в липні 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була досягнута домовленість щодо продажу нею житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Сторонами була узгоджена ціна продажу, умови сплати грошових коштів та дата нотаріального укладення договору купівлі-продажу. Після сплати ОСОБА_1 частини грошових коштів, що становило приблизно 1/3 частину вартості, з`ясувалось, що у ОСОБА_3 відсутні документи, що підтверджують її право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 і необхідним є виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі. Крім того, для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу необхідним було проведення оцінки вартості житлового будинку.

Технічна документація із землеустрою була виготовлена в вересні 2017 року. На вимогу ОСОБА_3 оплату за це проводили спільно. Після виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_3 почала постійно переносити дату нотаріального оформлення договору купівлі-продажу. Звіт про оцінку вартості житлового будинку виготовлявся тричі - в січні 2018 року, в квітні 2019 року, в серпні 2019 року в зв`язку з постійним перенесенням ОСОБА_3 дати нотаріального оформлення договору купівлі-продажу. Цей звіт постійно оплачували відповідачі.

Після повної сплати ОСОБА_1 ціни вартості будинку була обумовлена дата оформлення договору купівлі-продажу. Коли 09.07.2019 сторони прибули в нотаріальну контору для укладення договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 забажала додатково суму, еквівалентну 2465 дол. США. При цьому, з метою укладення договору, ОСОБА_1 підписав запропоновану останньою розписку, начебто він позичив в неї ці грошові кошти. Однак, будь яких коштів в ОСОБА_3 не позичав, грошові кошти ОСОБА_3 йому не передавала і відповідно, він їх не отримував.

Сама ж розписка про отримання грошових коштів написана не ОСОБА_1 , а особисто так званим кредитором ОСОБА_3 і підпис на даній розписці не свідчить про отримання ним грошових коштів. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів. Таким чином вважає, що між ними договір позики не відбувся.

Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року заяву відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника адвоката Семененко Л.М. задоволено, постановлено подальший розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням з участю сторін.

18 листопада 2020 року позивач ОСОБА_3 подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що відповідачами визнається факт підписання розписки та отримання відповідачем ОСОБА_1 спірної суми коштів, тому її вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому просила позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні, представник позивача адвокат Майка Б.М. позовні вимоги позивача підтримав та просив такі задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому, зазначив, що наявність у позивача оригіналу боргової розписки є безумовним свідченням того, що зобов`язання щодо повернення боргу відповідачами не виконано. Їх пояснення, як відповідачів, тобто сторони у справі, та свідчення, які свідків, про те, що грошові кошти позивачем не передавались і відповідачем ОСОБА_1 не отримувались, не можуть свідчити про те, що договір позики між сторонами не укладався.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник адвокат Семененко Л.М. позов не визнали, просили в задоволенні такого відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

Допитані як свідки, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кожен зокрема, суду показали, що 09 липня 2019 року під час укладення договору купівлі-продажу між сторонами, була присутня мати позивача, яка почала вимагати від них додаткової суми в оплату придбаного будинку, заявляючи, що у випадку їх відмови договір укладено не буде. Оскільки перед тим, майже протягом 2-х років позивач уникала укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку, з тим, щоб такий в цей же день договір укласти, порадившись між собою, погодились на те, що пропозиція, яка виходила від матері позивача, була оформлена між ними як позика коштів, а тому, відповідач ОСОБА_1 підписав написану матір1ю позивача розписку. Все це відбувалось в приміщенні нотаріальної контори, у час коли нотаріус вивчала документи, а сторони знаходились поза її кабінетом. Наміру сплачуати кошти, зазначені в розписці від 09.07.2019р. не мали, оскільки на той момент сплатили всю суму коштів за придбання будинку, ця сума була попередньо узгоджена між сторонами, про що фактично домовлялися мати позивача та відповідача ОСОБА_2 .

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 жовтня 2020 у справі № 594/1126/18.

Згідно змісту розписки слідує, що 09 липня 2019 року, (дослівно) позивач ОСОБА_3 позичає на термін один місяць ОСОБА_1 суму 2465 доларів в чому і розписуються.

При цьому, зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Наявність у наданій позивачем ОСОБА_3 розписці зазначення строку, на який вона позичає відповідачу ОСОБА_1 суми коштів, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти.

Окрім того слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, розписка видається позичальником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, тим самим підтверджує факт укладення договору позики та зміст умов договору, а також і факт отримання певної грошової суми.

Розписка надана позивачем ОСОБА_3 , складена не позичальником, а сам підпис відповідача на розписці не свідчить про отримання ним грошових коштів.

В ході судового розгляду встановлено, що розписка була складена третьою особою матір`ю позивача, тобто не позикодавцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Тобто, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо наявності перешкод у користуванні квартирою, які чиняться позивачу з боку відповідача, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Однак, позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які вимагає повернути.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин.

Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

Відповідно до ч.1 та 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи всі досліджені у справі докази, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог, так як останнім не доведено, що спірні правовідносини мають природу договору позики.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги не задоволено, суд вважає, що судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, стягненню з відповідача не підлягає.

На підставі ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі такої скарги до Тернопільського апеляційного суду через Борщівський районний суд Тернопільської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Головуюча: