Справа №611/201/21
Провадження №2/611/77/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року Барвінківський районний суд Харківської області в складі :

головуючого - судді Коптєва Ю.А.,

за участю секретаря - Ведмідь І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Барвінкове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «АЛЬФА -БАНК» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №501095012 від 14 грудня 2018 року. Позивач зазначає, що при укладенні кредитного договору відповідачем не були дотримані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про страхування». Вважає, що скориставшись його необізнаністю, відповідач навмисно не дотримав і грубо порушив вимоги законодавства, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, а саме - банк не надав йому, як позичальнику, повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Вважає, що недотримання та невиконання банком вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою визнання кредитного договору недійсним на підставі ст.215 ЦК України. Окрім того, умовами договору передбачено щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості, що є супутньою послугою, що є порушенням ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, як зазначає позивач, банк нав`язав йому ще одну послугу страхування від нещасних випадків і хвороб держателів банківських платіжних карток. При цьому, банк обмежив його право у виборі страховика та нав`язав таку умову, як обов`язкову, що суперечить положенням ст.6 Закону України «Про страхування» та ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 29 березня 2021 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали.

28 квітня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями на позов. Вказав, що обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору з підстав, передбачених ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Проте, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування та на підтвердження того, що ос порені умови є несправедливими, а отже вважає всі доводи ОСОБА_1 , що викладені в позовній заяві безпідставними та просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 24 травня 2021 року закрито підготовче провадження, цивільну справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, разом з позовною заявою заявив клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, до суду також не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Причини своєї відсутності суду не сповістив.

Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що 14 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «АЛЬФА-БАНК» укладено угоду про надання кредиту шляхом прийняття позивачем пропозиції відповідача на укладення угоди про надання кредиту, відповідно до умов якої відповідачу надано кредит на таких умовах: тип кредиту - кредит готівкою; сума кредиту - 87891,70 грн; процентна ставка 18,99% річних; тип ставки - фіксована; строк кредиту -42 місяці; комісійна винагорода за надання кредиту - 0,00%; за обслуговування кредиту - 2,25% від суми кредиту; дата повернення - 14 червня 2022 року. Кредит надавався позичальнику для власних потреб в розмірі 12 020,38 грн., повернення заборгованості за кредитним договором №501032756 від 05 червня 2018 року в розмірі 66 036,18 грн. Умови кредитної картки та відкриття кредитної лінії були такі: сума кредиту - 200 000, 00 грн.; процентна ставка - 26% річних; строк кредиту - 3 роки з моменту випуску (а.с.8).

14 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування», від імені якого на підставі довіреності діє кредитор - Акціонерне товариство «Альфа Банк», укладено Договір добровільного страхування №006.501095012.111 (а.с.9).

Оскільки, позивачу, як фізичній особі, було надано кредит для споживчих цілей, тобто позивач є споживачем фінансової послуги, а тому при розгляді даних правовідносин необхідно застосовувати Цивільний кодекс України, Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про споживче кредитування» та інші нормативно - правові акти, які регулюють вказані правовідносини, що виникли та існують між сторонами.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зокрема,ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні щодо кредитного договору встановлені ст.ст.1048-1052,1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами кредитного договору виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Згідно з ч. 1ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055),статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю.

При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638,1056-1 ЦК).

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, як передбачено ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оспорюванні позивачем умови договору позики не суперечать нормам чинного законодавства України та погодженні сторонами Договору позики відповідно до ст. 6, 536, 626-628,1046, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагента, платності користування чужими грошовими коштами, правових наслідків порушення зобов`язання.

Позивачем не надано суду доказів, що підписи в договорі добровільного страхування від нещасних випадків виконані не ним, а іншою особою. Крім того, позивачем не надано доказів того, що позивачу нав`язано послугу страхування життя та обмежено його у виборі страхової компанії, тобто порушено п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, варто відмітити, що позивач не відмовився від одержання кредиту та не відкликав свою згоду на укладення кредитного договору, а навпаки кредитні кошти отримав та користується ними, хоча ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» надавала позивачу право відмовитися від договору впродовж 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно з цього договору та сплати процентів за період із дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів належними і допустимим доказами наявність обставин, що свідчать про недійсність оспорюваного договору в цілому, в зв`язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.10, 11, 12, 13, 258, 259, 263, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, - відмовити повністю.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Барвінківський районний суд Харківської області до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ;

Відповідач - Акціонерного товариства «Альфа - Банк, місцезнаходження: вул. Велика Васильківська, 100, м. Київ, 0150, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 23494714;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ», місцезнаходження: вул. Рибальська, 22, м. Київ, 01011, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 30968986.

Дата складення повного судового рішення 21 червня 2021 року.

Суддя Ю.А. Коптєв