Провадження № 22-ц/812/1240/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2021 року м. Миколаїв

справа № 482/1464/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Державної казначейської служби України, Миколаївської обласної прокуратури, Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новоодського районного суду Миколаївської області, ухвалене 21 квітня 2021 року суддею Сергієнком С.А. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено 30 квітня 2021року),

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), Миколаївської обласної прокуратури, Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області про відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що на протязі 15 років Миколаївська обласна прокуратура здійснювала нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях, відкритих за його численними заявами, зокрема, за фактами розкрадання майна, невиконання судових рішень, незаконних дій керівника СЗАТ «Хлібороб» та інших порушень вимог закону та його прав. Він неодноразово звертався до органів прокуратури, в тому числі Новоодеського відділу Вознесенської місцевої прокуратури та Миколаївської обласної прокуратури, зі скаргами на порушення його прав як потерпілого, оскаржував незаконні процесуальні рішення до суду. Проте, розслідування кримінальних справ не здійснюється, посадові особи органів прокуратури не виконують функції нагляду за додержанням законів під час досудових розслідувань, не вживають дієвих заходів для їх завершення, фальсифікують матеріали проваджень, допускають тяганину та бездіяльність, а також приймають незаконні рішення за його скаргами.

Посилаючись на те, що бездіяльністю органів прокуратури порушені його права потерпілого, що заподіює йому душевні страждання та порушує нормальні життєві зв`язки, а також положення Законну «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ОСОБА_1 просив стягнути з держави України в особі прокуратури Миколаївської області 10 000 000 грн. моральної шкоди та зобов`язати ДКС України здійснити виплати.

Відповідач - Миколаївська обласна прокуратура позов не визнала, посилаючись на безпідставність вимог. Так, позивачем не зазначено та не доведено протиправний характер дій або бездіяльності працівників прокуратури, їх вина, наявність шкоди, а також відсутній причинний зв`язок між шкодою та протиправними діями відповідача. Крім того, Закон «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» спірні правовідносини не регулює.

Відповідач - ДКС України вимоги ОСОБА_1 також не визнала, у відзиві на позов посилалась на їх безпідставність та недоведеність. При цьому представник відповідача наголошував, що факт скасування судом постанов слідчого не є доказами моральної шкоди, а є лише механізмом реалізації права позивача на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні (постанові Верховного Суду від 07 лютого2019 року по справі №638/12068/16-ц). Розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та виваженості, та безпідставно включає майнову шкоду, спричинену позивачеві злочином.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що доводи позивача, як підстави позову, зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися слідчими і прокурорами у кримінальних провадженнях, відкритих за його скаргами. Але скасування слідчим суддею деяких з процесуальних рішень не є достатнім доказом протиправності дій посадових осіб та заподіяння позивачу моральної шкоди. Обставин, передбачених статтями 1173,1174,1176 ЦК як підстав відповідальності за завдану шкоду, ОСОБА_1 не довів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити його позов. Апелянт не погодився з висновками суду щодо застосування Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; рішення не містить мотивів відхилення наданих ним доказів; відсутні висновки про те, чи були порушені його права та ким конкретно; деякі висновки суду, зокрема, щодо зведення його доводів до незгоди з процесуальними рішеннями, не відповідають обставинам справи. Отже, апелянт вважає рішення суду першої інстанції недостатньо мотивованим.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористалися.

Справу розглянуто апеляційним судом за участю позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Качана Р.Ю. та прокурора Добрікової І.В.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Особливості цього деліктного зобов`язання, в тому числі порядок та умови відшкодування, додатково закріплені Законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року№ 266/94-ВР(далі - Закон №266/94).

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК та Закону №266/94, тобто в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила частини 6 статті 1176 ЦК - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану, зокрема, моральну шкоду передбачені правилами статтей 23, 1167 ЦК відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підставі цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За загальним визначенням протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону або договору, тягне порушення прав інших осіб і спричиняє шкоду .

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди за цією нормою.

При цьому суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що у період 2004-2020 років ОСОБА_1 неодноразово ініціював порушення кримінальних проваджень (внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань), в тому числі за фактами вчинення злочинів щодо позбавлення його власності, невиконання судового рішення, підроблення посадовими особами офіційного документу, не належного досудового розслідування кримінальних проваджень та інше.

Позивач посилається на те, що він був потерпілим у кримінальних провадженнях: 15 червня 2004 року № 04700011; від 14 червня 2007 року №07020606; від 18 вересня 2013 року №0005399; від 27 липня 2013 року №0004313; від 14 листопада 2013року №00000044; від 14 грудня 2012 року № 0000123; від 19 березня 2014 року № 0000009; від 19 вересня 2014року № 0005049; від 21 серпня 2014 року № 000029; від 16 жовтня 2015 року № 000303; від 06 червня 2015 року № 0000510; 0000110; від 01 жовтня 2013 року № 0006641; від 26 серпня 2016 року №0000128; від 30 травня 2016 року № 00002533; від 01 березня 2017 року№ 0000037; від 03 квітня 2017 року № 0000061; від 09 серпня 2016 року № 0000116; від 02 листопада 2017 року № 0000821; від 13 липня 2018 року № 0000251; від 10 листопада 2018 року №0000754; від 30 травня 2019 р. № 0000283; від 11липня 2019 року № 0000348.

В межах досудових проваджень ОСОБА_1 систематично звертався зі скаргами, заявами, клопотаннями, оскаржував процесуальні дії слідчих або їх бездіяльність, в тому числі і до органів прокуратури, які здійснюють процесуальне керівництво досудовим розслідуванням.

На підтвердження фактів звернення позивач надав копії процесуальних документів, свої заяви та скарги, а також відповіді, повідомлення тощо відповідних органів, які детально перелічені у мотивувальній частині судового рішення (а.с.6 - 148).

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що ОСОБА_1 підставою вимог про відшкодування моральної шкоди вважає неналежне керівництво прокуратурою досудовим розслідуванням (бездіяльність) та незаконність прийнятих рішень за його скаргами.

При цьому у позовній заяві не зазначено, які конкретно дії/бездіяльність, у який період, яких посадових осіб, за якими ознаками позивач вважає протиправними, а які свої права як потерпілого - порушеними.

Загальні посилання позивача на неналежний нагляд з боку прокуратури, на «тяганину», «підробку, фальсифікацію матеріалів» та на «інші незаконні дії» і на тій підставі, що справа (або справи) не надійшли до суду, перешкоджають встановленню предмету оскарження та предмету доказування у цій справі.

Крім того, незалежно від визначення або не визначення позивачем предмету оскарження, матеріали справи не містять доказів про те, що посадовими особами органу прокуратури вчинено будь-які протиправні дії стосовно ОСОБА_1 під час досудових розслідувань у кримінальних провадженнях, або при проведенні перевірок його скарг.

Суду не надані докази компетентних органів прокуратури вищого рівня (стаття 308 КПК), або судових рішень щодо порушень слідчим або прокурором вимог закону, в тому числі і розумних строків, і якими б було встановлено факт невиконання або неналежного виконання ними службових обов`язків під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях, які ще тривають, та притягнення цих осіб до відповідальності, передбаченої чинним законодавством.

При цьому закон не передбачає встановлення протиправності дій або бездіяльності слідчого та прокурора у кримінальному провадженні в порядку цивільного судочинства.

У позовній заяві ОСОБА_1 обґрунтовував вимоги щодо відшкодування моральної шкоди бездіяльністю відповідача, вважаючи процесуальні рішення слідчого незаконними у зв`язку з їх скасуванням слідчим суддею.

Такі ж доводи містить і апеляційна скарга позивача.

Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, ці обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки оскарження позивачем процесуальних рішень слідчого є механізмом реалізації його права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Такий правовий висновок містять постанови Верховного Суду від 26 вересня 2018 року та 07 лютого 2019 року у справі № 638/12068/16-ц.

Апеляційний суд вважає обґрунтованим і висновок суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини не регулюються правилами частини 1 статті 1176 ЦК та Законом №266/94.

Ці правовідносини відповідно до частини 6 статті 1176 ЦК підпадають під дію статтей 1173, 1174 ЦК щодо відповідальності органів державної влади та їх посадових і службових осіб за шкоду, завдану юридичній або фізичній особі незаконним рішенням, дією або бездіяльністю такого суб`єкту.

Такі висновки суду ґрунтуються на правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17, а також постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року та 07 лютого 2019 року у справа № 638/12068/16-ц та інш.)

Не можуть вважатись переконливими і твердження апелянта про те, що спірні правовідносини підпадають під дію Закону №266/94 за змістом частини 1 цього закону, оскільки її текст має посилання не тільки на перелічені в цій нормі процесуальні дії (незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та інше), а й на «інші процесуальні дій, що обмежують права громадян».

Такі твердження пов`язані з невірним тлумаченням сфери застосування Закону №266/94, яка визначається не окремими частинами фраз, які застосовує апелянт, а змістом його норм у сукупності, в тому числі положень статті 2 цього закону щодо умов виникнення права на відшкодування шкоди за цими правилами.

Закон №266/94 не змінює положення частини 1 статті 1176 ЦК, а передбачає порядок та умови реалізації положень Цивільного кодексу.

Порушення прав потерпілих у кримінальному провадженні ці норми не регулюють.

Отже, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження протиправності дій відповідачів, наявності моральної шкоди як наслідку цих дій, а також причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями органів прокуратури, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Основні висновки суду першої інстанції про недоведеність підстави відповідальності органів прокуратури, а відповідно і держави, за статтями 1167, 173, 174, частиною 6 статті 1176 ЦК, відповідає обставинам справи та вимогам цивільного законодавства.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Судові витрати.

Оскільки позивач ОСОБА_1 оспорював висновки суду щодо застосування до спірних правовідносин частини 1 статті 1176 ЦК та Закону №266/94, а позивачі у таких позовах звільнені від сплати судового збору, то при поданні апеляційної скарги судовий збір апелянт не сплачував.

Вирішення питання про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Закону №266/94 покладає на апелянта обов`язок сплатити судовий збір.

Проте, враховуючи конкретні обставини справи, непрацездатність позивача за віком та його майновий стан, апеляційний суд вважає, що такі витрати будуть для ОСОБА_1 надмірним тягарем, що зумовлює звільнення його від сплати судового збору при поданні апеляційної скарги відповідно до статті 8 Закону «Про судовий збір».

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2021 року залишити без змін.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору при поданні апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

------------------------------

повну постанову складено 5 липня 2021 року