ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5054/20 Номер провадження 22-ц/814/600/21Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.

секретар Гнатюк О.С.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1

на ухвалу Київського районного суду м. Полтави, постановлену 23 грудня 2020 року та на рішення Київського районного суду м. Полтави, ухвалене 23 грудня 2020 року у складі судді Самсонової О.А.

по спарві за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила встановити факт, що квартира АДРЕСА_1 , придбана нею відповідно за договором купівлі-продажу від 28 грудня 2010 року, є її особистою власністю; визнати за нею право власності на 1/2 частину транспортних засобів: УАЗ 33036, 1999 року випуску, об`єм двигуна - 2890 см.куб., FORD TRANSIT, 1996 року випуску, об`єм двигуна - 2496 см.куб., ВАЗ 211140, 2010 року випуску, об`єм двигуна - 1596 см.куб., ВАЗ 21051, 1985 року випуску, саморобний причіп, 1998 року випуску.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_2 з 29 серпня 1998 року до 23 травня 2018 року.

Під час перебування у шлюбі, 28 грудня 2010 року був нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Але ця квартира не є спільним майном подружжя, оскільки подарована їй батьками на 30 річчя. Саме під час святкування дня її народження батько подарував їй кошти на квартиру, але враховуючи, що будинок був введений в експлуатацію лише через рік, оформити подарунок житла батько не зміг.

Вважає, що вказана квартира є її особистою власністю, оскільки придбана за її особисті кошти, без участі відповідача.

Зазначала, що за час перебування у шлюбі вони також придбали транспортні засоби на загальну суму 342 680,00 грн., які залишились в користуванні відповідача та підлягають поділу, як спільне майно подружжя.

23 грудня 2020 року представник позивача уточнив позовні вимог та просив стягнути з відповідача на користь позивача вартість Ѕ частину вартості транспортних засобів: «УАЗ 33036», 1999 р.в., «FORD TRANSIT», 1996 р.в., «ВАЗ 211140», 2010 р.в., «САМОРОБНИЙ ПРИЧІП», 1998 р.в., « НОМЕР_1 », 1982 р.в., оскільки у позивача немає потреби для визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаних транспортних засобів.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2020 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на Ѕ частину транспортних засобів закрито у зв`язку із відмовою позивача від позову.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Не погодившись із ухвалою та рішенням місцевого суду, їх в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, а також скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на ухвалу суду підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 29 серпня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 23 травня 2018 року.

Під час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ПП «Дисконт» та ОСОБА_1 , посвідченого 28 грудня 2010 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Філімоновою В.М., зареєстрованого нотаріусом в реєстрі за № 3886, ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8-9).

Пунктом 2.5. вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що покупець ОСОБА_1 доводить до відома продавця, що цей правочин вчинюється за згодою чоловіка покупця ОСОБА_2 , яка посвідчена приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Філімоновою В.М. 28 грудня 2010 року за реєстровим № 3885.

Відповідно до змісту згоди, яка посвідчена приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Філімоновою В.М. 28 грудня 2010 року за реєстровим № 3885, ОСОБА_2 дає згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 на укладення і підписання нею відповідного договору купівлі-продажу. Гроші, котрі будуть витрачені на купівлю зазначеного об`єкту нерухомості, згідно із законодавством України визнаються їх спільною власністю. Йому відомо, що відповідно до законодавства України придбана нерухомість також буде вважатися об`єктом спільної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. Зміст статей 60-73 Сімейного кодексу України нотаріусом роз`яснено. При цьому він заявляє, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї та погоджується з тим, щоб умови договору (у тому числі і сума договору) визначалися дружиною самостійно (а.с. 69).

Згідно з витягу про державну реєстрацію прав від 05 лютого 2011 року № 28905202, виданого Приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28 грудня 2010 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Філімоновою В.М. за № 3886 (а.с. 11).

Сторонами визнано, що за час перебування у шлюбі ними придбано транспортні засоби, а саме: автомобілі «УАЗ 33036», 1999 р.в., «FORD TRANSIT», 1996 р.в., «ВАЗ 211140», 2010 р.в., «УАЗ 452Д», 1982 р.в. та саморобний причіп 1998 р.в.

Матеріали справи не містять відомостей щодо дійсної вартості вказаних транспортних засобів.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки такі висновки узгоджуються з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3 ч.ч. 1, 6 ст. 57, ст. 60 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 .

Договір купівлі-продажу від 28 грудня 2010 року є дійсним та сторонами не оспорювався.

ОСОБА_1 своїм підписом у договорі засвідчила, що він укладається за згодою її чоловіка та в інтересах сім`ї. Відомості про те, що позивачка висловлювала будь-які зауваження щодо змісту договору, у матеріалах справи відсутні.

Доказів того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 за особисті кошти до суду першої інстанції надано не було.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 додала копію договору дарування грошових коштів від 08 серпня 2009 року, згідно якого, ОСОБА_3 подарував їй грошові кошти на суму 200 000 грн. (а.с. 132).

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вищевказаний договір не було подано до суду першої інстанції. Будь-яких доказів, які б вказували, що його подання до суду першої інстанції було унеможливлене, апелянтом не надано. Апеляційний суд також не знаходить поважних причин, які б могли перешкодити позивачеві подати докази по справі до ухвалення рішення у справі.

За таких обставин, договір дарування грошових коштів від 08 серпня 2009 року не приймається апеляційним судом як доказ.

Більше того, купівля спірної квартири відбулась за 315 000 грн. Будь-яких відомостей щодо походження 115 000 грн., сплачених за квартиру, апелянт не зазначає.

Вимога щодо стягнення з відповідача Ѕ частини вартості транспортних засобів, придбаних під час шлюбу, ґрунтується на припущеннях позивача щодо їх вартості, що суперечить ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, саме на позивачеві лежить обов`язок доказування дійсної вартості спірного майна.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували дійсну вартість спірних транспортних засобів, стягнення з відповідача Ѕ частини їх вартості не представляється за можливе.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду, викладені в оскаржуваному рішенні, або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Проте, колегія суддів не може погодитися з ухвалою місцевого суду про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на Ѕ частину транспортних засобів закрито у зв`язку із відмовою позивача від позову.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача адвокат Яресько Н.В., 23 грудня 2020 року подав до місцевого суду письмову заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 97). Проте, у ній представник позивача не заявляє про відмову від позову.

В матеріалах справи відсутні будь-які письмові пояснення по суті справи або окрема письмова заяві позивача чи її представника про відмову від позову.

Більше того, як підтверджується аудіозаписом фіксації судового засідання від 23 грудня 2020 року, суд першої інстанції до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову не роз`яснював сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 206 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення норм процесуального права місцевим судом було постановлено помилкову ухвалу про закриття провадження у справі, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 379 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2020 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2020 року задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2020 року скасувати, а справу направити до Київського районного суду м. Полтави для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді С.А. Гальонкін

Г.Л. Карпушин