05.07.2021
Справа №642/3580/21
2-др/642/11/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Проценко Л.Г.,

за участю секретаря Сухорукова І.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ частки житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ :

10.06.2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення до рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13.05.1993 року за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ частки житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, яким припинити право спільної часткової власності на реально виділене ОСОБА_2 нерухоме майно в домоволодінні АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що вказаним рішенням виділено в натурі нерухоме майно на 77/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 ., та на 23/100 частки, право власності на яке не зареєстровано, а також встановлено право ОСОБА_2 користування земельною ділянкою площею 518 кв.м. по АДРЕСА_1 зі сторони будинку АДРЕСА_2 з окремим виходом на вулицю. Іншу ділянку пл. 275 кв.м. виділити з боку дома АДРЕСА_3 окремим виходом на вулицю.Рішення набрало законної сили. Після звернення до Департаменту реєстрації Харківської міської ради із заявою про державну реєстрацію одноосібного права приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, було отримано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності всупереч заяви та рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 13.05.1993 року та зареєстровано право спільної часткової власності 77/100 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення 1985 року. В подальшому, звернулась із заявою про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки право спільної часткової власності припинило своє існування за рішенням суду від 1993р. 21.02.2019р. державний реєстратор прийняв рішення про відмову у внесенні змін до запису у Державному реєстрі. Зазначене рішення реєстратора було оскаржено, та Харківським окружним адміністративним судом від 10.10.2019 року скасовано рішення про відмову у внесенні змін та було зобов`язано реєстратора повторно розглянути заяву з урахування висновків суду.

В подальшому, було також отримано рішення про відмову у внесенні змін, зокрема зазначено, що ОСОБА_2 не було надано документів про присвоєння адреси нерухомого майна належного їй на підставі рішення Ленінського районного суду м.Харкові від 13 травня 1993 року.

У зв`язку з чим, представник ОСОБА_1 звернувся до директора Департамента містобудування та архітектури Харківської міської ради із відповідною заявою. Результатом звернення до департаменту була отримана відповідь, в якій зазначено, що департамент не визнає права приватної власності ОСОБА_2 на виділене майно, оскільки їй було надано у користування 77/100 часток домоволодіння і не було припинено право спільної часткової власності. Таким чином, ОСОБА_2 не має можливості отримати адресу та надати відповідні документи державному реєстратору.

З цього приводу, ОСОБА_2 зверталася до Леіннського районного суду м.Харкова для роз`яснення рішення від 1993р. щодо припинення права спільної сумісної власнотсі, але отримала відмову у роз`ясненні судового рішення.

Тому, на думку заявника, хоча рішення й виносилося із застосуванням норм ЦК України в редакції 1963 року, на даний час існує усталена судова практика, за якою суди у подібних справах у своїх рішеннях обов`язково зазначають про припинення спільної часткової влансості внаслідок виділу часток в натурі в порядку ч.3 ст.364 ЦК України, який діє на даний час.

В судовому засіданні заявник свою заяву підтримав в повному обсязі з мотивів та підстав, про які вказано в заяві про ухвалення додаткового рішення. Зазначив, що ОСОБА_2 не має можливості належним чином зареєструвати своє право власності, оскільки рішенням суду за 1993 рік не було припинено режим спільної часткової власності домоволодіння. Хоча ОСОБА_2 в позові такі вимоги і не ставила, на даний час цивільне законодавство і судова практика змінилися, і суди, виділяючи частки в натурі, припиняють право спільної часткової власності.

Вислухавши заявника, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення заяви у зв`язку з наступним.

30.07.1991р. ОСОБА_2 звернулася до Ленінського районного суду м.Харкова із позовною заявою до ОСОБА_5 . В позовній заяві просила виділити із загального майна, яке належить їй 77/100 частин будинку по АДРЕСА_1 та встановити порядок користування земельною ділянкою. В порядку досудової підготовки призначити технічну експертизу для встановлення варіантів виділу.

Рішенням Ленінського райсуду м. Харкова від 13.05.1993 року виділено в натурі нерухоме майно на 77/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , та на 23/100 частки, право власності на яке не зареєстровано. Встановлено право ОСОБА_2 користування земельною ділянкою площею 518 кв.м. по АДРЕСА_1 зі сторони будинку АДРЕСА_2 з окремим виходом на вулицю. Іншу ділянку пл. 275 кв.м. виділити з боку дома АДРЕСА_3 окремим виходом на вулицю. Дане рішення набрало законної сили.

Частиною 1 статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Судом встановлено, що у своєму позові від 1991р. ОСОБА_2 не ставила вимог про припинення права спільної часткової власності на реально виділене нерухоме майно в домоволодінні і таке питання не розглядалося судом. Рішення було ухвалено за нормами Цивільного Кодексу УРСР від 1963 року.

В момент реєстраційних дій ОСОБА_2 щодо реєстрації нерухомого майна сплинуло понад 25 років від часу винесення рішення, окрім того, з 2003 року діють норми нового Цивільного Кодексу України. Відповідно з 1993 року неодноразово змінювався порядок та правила реєстрації нерухомого майна.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 13 травня 1993р. було задоволено усі позовні вимоги ОСОБА_2 .

Зміна цивільного законодавства держави за спливом 10 років після ухвалення рішення, та, відповідна зміна судової практики, не може слугувати підставою для ухвалення додаткового рішення.

Таким чином, на даний час вимоги, щодо яких подано дану заяву про ухвалення додаткового рішення можуть бути лише предметом нового позовного провадження щодо права власності на нерухоме майно.

У зв`язку із викладеним, заява про ухвалення додаткового рішення задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 270 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ частки житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 05.07.2021р.

Суддя Л.Г. Проценко