Справа № 760/1019/21
Провадження № 4-с/760/114/21
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.02.2021 м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Зуєвич Л.Л.,

за участю: секретаря судового засідання - Кушніра Р.С.,

представника скаржника - Терещенко В.М. (довіреність від 04.01.2021);

державного виконавця Годованюка С.П. (посвідчення);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві скаргу ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 , боржник/ (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) на дії державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Годованюка Сергія Петровича /далі - держвиконавець Годованюк С.П./, заінтересована особа: ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 , стягувач/ (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_2 ),

В С Т А Н О В И В:

Скарга та її мотиви

14.01.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана скарга, датована 11.01.2021, за підписом представника скаржника - Сацюк В.В. (діє на підставі довіреності), в якій скаржник в порядку ст.ст. 447-449 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) просить:

- визнати незаконною та скасувати постанову про арешт майна боржника від 01.04.2020, винесену держвиконавцем Годованюком С.П. у виконавчому провадженні № 26846159;

- визнати незаконним розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 26846206 від 24.07.2020, складений держвиконавцем Годованюком С.П. у виконавчому провадженні № 26846206 та зобов`язати держиконавця ОСОБА_3 провести перерахунок заборгованості у виконавчому провадженні № 26846206 у відповідності до чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог скаржник зазначив, зокрема, таке:

«У Солом'янському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист № 2-1898, виданий 11.04.2011, згідно якого відкрито виконавче провадження № 26846159 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини в розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно та виконавче провадження № 26846206 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на дитину в розмірі 1 500 грн. щомісячно.

01.04.2020 державним виконавцем Годованюком С.П. було винесено постанову у виконавчому провадженні № 26846159 про арешт майна боржника, якою було постановлено наступне: «накласти арешт на майно, що належить боржнику: все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ».

Арешт було накладено з підстав невиконання рішення боржником станом на дату винесення зазначеної постанови.

При цьому, ч. 2 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Проте, у боржника була відсутня заборгованість за періодичними платежами, яка б служила підставою для накладення арешту та відповідно звернення стягнення на майно, підтверджувалось зокрема і матеріалами виконавчого провадження.

Боржником регулярно сплачувались платежі безпосередньо на рахунок стягувана, відповідні квитанції із заявами про приєднання подавались до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується копіями квитанцій та заяв з відмітками про прийняття.

В період з травня 2019 по квітень 2020 боржником самостійно було сплачено:

17.05.2019 року - 2 452,67 грн;

11.06.2019 року - 3 378,02 грн;

16.07.2019 року - 3 195,00 грн;

16.08.2019 року - 3 195,00 грн;

12.09.2019 року - 2 814,07 грн;

08.10.2019 року-2 864,32 грн;

14.11.2019 року - 2 864,32 грн;

18.12.2019 року - 2 211,06 грн;

14.01.2020 року - 2 211,06 грн;

21.02.2020 року - 2 211,06 грн;

25.02.2020 року - 395,00 грн;

22.03.2020 року - 2 200,00 грн;

12.04.2020 року - 7 955,00 грн.

Після квітня 2020 виконавчий документ було передано Державній установі «Держтідрографія» на виконання, як роботодавцю боржника.

Таким чином, боржник щомісячно сплачував аліменти на користь стягувача, очевидним є те, що рішення суду виконувалось та заборгованості більше, ніж за три місяці виданому виконавчому провадженні станом на квітень 2020 не могло бути, відтак і підстав для накладення арешту також.

Державним виконавцем не надано обгрунтування необхідності вжиття відповідних доходів з урахуванням розумності, обгрунтованості і адекватності вимог за рішенням суду, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги з урахуванням реального виконання рішення шляхом звернення стягнення на доходи (пенсію) боржника, відсутності ухилення боржника щодо виконання ним рішення суду, порушивши засади співмірності, застосовано одночасно звернення на доходи та накладення арешту на майно за умов відсутності заборгованості.

Станом на дату звернення, тобто в січні 2020 арешт державним виконавцем й досі не знято, не зважаючи на те, що заборгованість була відсутня, як на момент винесення постанови, так і на дату звернення, тобто підстави для наявності арешту відсутні, відтак арешт на майно боржника накладено безпідставно.

Відповідно до ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» дії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувану, повідомлення стягувану про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених п.п. 1-4 ч. 9 ст. 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Так, постанова про арешт майна боржника датована 01.04.2020, що є середою. Відповідно до встановленого порядку, остання мала бути направлена на наступний робочий день, тобто в четвер 02.04.2020. Натомість зазначена постанова була направлена лише 07.12.2020, тобто більш ніж через вісім місяців з дати винесення, втім істотно порушено порядок надсилання та доведення до відома сторін виконавчого провадження, безпідставно та невиправдано обмеживши право особи на мирне володіння майном.

Незважаючи на те, що постанову винесено 01.04.2020, оскаржувана постанова була отримана 30.12.2020. Вдповідно останнім днем оскарження з упрахуванням святкових та вихідних днів, є 11.01.2020.

Державним виконавцем також було складено розрахунок заборгованості № 26846206 який є незаконним з урахуванням наступного.

Даний розрахунок є розрахунком зі сплати аліментів, оскільки державним виконавцем він іменується саме таким чином. Проте, виконавче провадження, за номером якого складено даний розрахунок не є виконавчим провадженням зі сплати аліментів. Виконавче провадження № 26846206 відкрито щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500,00 грн щомісячно.

Проте, в даному розрахунку зі сплати аліментів, які фактично та об`єктивно є додатковими витратами, в графі «розмір аліментів, визначених у виконавчому документі» зазначено «1/4» замість твердої грошової суми в розмірі 1 500,00 грн.

Таким чином, вся заборгованість по виконавчому провадженню №26846206 зі стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500,00 грн, нарахована державним виконавцем в розмірі 32 399,57 не за визначеною сумою додаткових витрат в розмірі 1 500,00 грн, а в розмірі визначеної суми аліментів -1/4. Тобто, державним виконавцем штучно збільшено заборгованість боржника з невідомих боржнику мотивів.

Відповідно до нарахованої заборгованості роботодавцем боржника здійснювались оплати, спрямовані на погашення заборгованості, тобто внаслідок зазначених протиправних дій державного виконавця боржником могли бути переплачені кошти, чим порушено як права боржника, як сторони виконавчого провадження, так і чинне законодавство».

Процесуальні дії у справі

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2021 для розгляду зазначеної скарги визначено суддю Зуєвич Л.Л. Відповідну заяву фактично передано судді по реєстру 16.01.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18.01.2021 вказану скаргу було прийнято до розгляду та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 25.01.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25.01.2021 розгляд скарги було відкладено на 08.02.2021.

Присутнім у судових засіданняз 25.01.2021 та 08.02.2021 оголошувався склад суду та право на відвід. Відводів складу суду не заявлено.

Процесуальні заяви у справі

05.02.2021 від ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання, в якому вона просить розглянути справу без її участі і при вирішенні справи врахувати наведені у такому клопотанні пояснення та захистити інтереси дитини.

Так, ОСОБА_2 зокрема, вказує, що з квітня 2019 до квітня 2020 ОСОБА_1 сплачував аліменти із затримкою та не в повному обсязі, а саме, без урахування положення абзацу 2 ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, в якому зазначено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (абзац 2 ч. 2 ст. 182 зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2475-VIII від 03.07.2018). Таким чином, з`явилася заборгованість зі сплати аліментів. На даний час заборгованість сплачена (окрім виплат за січень 2021). Також зазначає, що дитина має статус інваліда з дитинства І групи підгрупи А. Він є особою з виключно високою мірою втрати здоров`я та надзвичайною залежністю від постійного цілодобового стороннього догляду. Батько ОСОБА_1 зовсім не виявляє щодо сина батьківського піклування, не приймає участі у вихованні дитини, не допомагає. Аліменти та додаткові витрати на дитину сплачує завдяки рішенню суду та зусиллям державних виконавців.

У судовому засіданні 08.02.2021 представник скаржника вимоги скарги підтримав у повному обсяз, надав пояснення, аналогічні викладеним у скарзі.

Державний виконавець Годованюк С.П. у судовому засіданні 08.02.2021 проти задоволення скарги заперечував, зазначив, що діяв відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та не вважає свої дії неправомірними. Щодо назви оскарженого розрахунку заборгованості № 26846206 «зі сплати аліментів», пояснив, що такий розрахунок стосується саме додаткових витрат на утримання дитини в твердій грошовій сумі, назва виставляється автоматично, і виконавець не має можливості її коригувати. Також пояснив, що наразі здійсно новий розрахунок.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на підтвердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги з наступних підстав.

Встановлені судом обставини та мотиви суду щодо вимог скаржника про скасування постанови про арешт майна боржника

Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16.03.2011 у справі № 2-1898 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину задоволено частково, вирішено: стягувати щомісячно з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.01.2011, і до його повноліття; стягувати щомісячно з ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину, сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), на користь ОСОБА_2 на утримання дитини в розмірі 1 500,00 на місяць, починаючи з 18.01.2011.

Матеріалами справи підтверджено, що 01.04.2020 державним виконавцем Годованюком С.П. було винесено постанову у виконавчому провадженні № 26846159 про арешт майна боржника, якою було постановлено наступне: «накласти арешт на майно, що належить боржнику: все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ».

Судом втсановлено, що такий арешт накладено з підстав невиконання рішення боржником станом на дату винесення зазначеної постанови. Метою накладення арешту на майно боржника було забезпечення реального виконання рішення у відповідності до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - ЗУ «Про виконавче провадження»).

Суд враховує, що ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд наголошує, що ч. 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Розмір заборгованості по аліментах визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник в цей період не працював, заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. Державний виконавець у разі надходження виконавчого документа повинен підрахувати розмір заборгованості по аліментах і повідомити про нього стягувача і боржника(ч. 3 ст. 73 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами ч. 2 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» вбачається, що за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Згідно вимог ч. 1 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

За змістом вимог ч. 3 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Згідно вимог ст. 48 вищезазначеного Закону, визначено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника: звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена боржником начальнику відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, або до суду у 10-денний строк (ч. 3 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження»).

З правового аналізу вказаних правових норм вбачається, що зверненню стягнення на майно боржника мало передувати встановлення виконавцем заборгованості по аліментах, сукупний розмір яких перевищує суму платежів за три місяці.

За змістом п. 8 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про виконавче провадження» однією із засад здійснення виконавчого провадження є співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Досліджені судом наявні у матеріалах справи докази достеменно не свідать, що на момент винесення оскарженої постанови про накладення арешту на майно від 01.04.2020 у боржника у відповідному виконавчому провадженні була наявна заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Зокрема, власне постанова про арешт майна боржника не містить даних про розмір утвореної заборгованості.

Суд ще раз звертає увагу на те, що приписи ч. 2 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» наводять конкретні підстави за яких може бути вжито звернення стягнення на майно боржника, а саме наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Так само і вимоги ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» не містять таких підстав накладення арешту на майно (кошти) боржника, як: «в цілях належного виконання рішення суду» (на що у своїх поясненнях посилався державний виконавець), натомість до підстав застосування арешту відносять: «забезпечення реального виконання рішення».

Суд, вважає, що винесення державним виконавцем 01.04.2020 постанови про арешт майна було передчасним, а також не з визначених в законі підстав та не за визначеним в законі порядком накладення арешту.

Так, на момент винесення постанови про арешт майна не було достеменно визначено розміру існуючої заборгованості по сплаті аліментів, а тому відповідно були відсутні підстави вважати наявним борг більш ніж за три місяці.

Разом з тим суд враховує, що скаржником надано докази здійснення виплат аліментів.

При цьому державним виконавцем порушення строку направленню боржнику відповідної постанови від 01.04.2020 не спростовано, доказів своєчасного направлення суду не надано.

Щодо доводів держвиконавця про те, що наразі боржник є непрацюючою особою, що може потягти наслідки для виконання ним своїх обов`язків, то вони на даний час не можуть бути предметом дослідження та врахування судом, оскільки наразі судом оцінюються виключно обставини, що мали місце саме на час винесення оскарженої постанови про про арешт майна (01.04.2020).

Щодо вимог про визнання незаконним розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 26846206 від 24.07.2020

Крім постанови про арешт майна боржника скаржник просить визнати незаконним розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 26846206 від 24.07.2020, складений держвиконавцем Годованюком С.П. у виконавчому провадженні № 26846206 та зобов`язати держиконавця ОСОБА_3 провести перерахунок заборгованості у виконавчому провадженні № 26846206 у відповідності до чинного законодавства.

При цьому у судовому засіданні 08.02.2021 пдержавним виконавцем надано пояснення, за якими наразі у виконавчому провадженні № 26846206 існує новий розрухнок заборгованості.

Предметом оцінки судом скарг на дії держвиконавців є законність дій державного виконавця щодо вчинення виконавчих дій, передбачених ЗУ «Про виконавче провадження», в даному випадку - щодо складання оскарженого розрахунку.

Згідно з ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику.

Разом з тим, суд враховує, що як зазначено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.06.2020 у справі № 760/20579/18 (провадження № 61-8174св19): «неправомірні дії - це дії, що порушують вимоги закону або інших нормативних актів, здійснюються всупереч праву. Вони являють собою заборонені нормами права форми поведінки суб`єктів права та порушують приписи юридичних норм. Отже, суть протиправності зводиться до об`єктивного порушення закону».

Суд бере до уваги в якості документу консультаційного характеру роз`яснення, викладені у п. 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 № 6, за змістом якого: «за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК (в редакції, що діяла на момент її ухвалення постанови пленуму).

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК (в редакції, що діяла на момент ухвалення постанови пленуму), у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

При цьому суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 - 38 Закону про виконавче провадження, в редакції, що діяв на момент ухвалення постанови, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження /в редакції, що діяв на момент ухвалення постанови пленуму/».

Суд вважає, що зазначені скаржником вимоги щодо визнаня незаконним розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 24.07.2020, складеного держвиконавцем у виконавчому провадженні № 26846206 та зобов`язання державного виконавця здійснити провести перерахунок заборгованості у виконавчому провадженні № 26846206 наразі не є належним та ефективним способом захисту прав боржника у відповідному виконавчому провадженні.

Вбачається, що обов`язки по сплаті аліментів та додаткових витрат на дитину у твердій грошовій сумі у боржника виникли на підставі рішення суду.

За змістом ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», в якій закріплено права виконавця під час примусового виконання судового рішення, вбачається надання виконавцю дискреції лише на обрання конкретних заходів щодо примусового виконання рішення суду.

Наразі в матеріалах справи наявний новий розрахунок у виконавчому провадженні № 26846206, складений держвиконавцем після звернення скаржника до суду зі скрагою, що є предметом розгляду даного судового провадження.

У разі наявності переплат, здійснених у зв`язку з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 24.07.2020, боржник не позбавлений права звернутись щодо зарахування таких переплат в рахунок нових виплат або з цивільним позовом про повернення зайво (помилково) сплачених (списаних) грошових коштів.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

При цьому, з огляду на закріплені в ст. ст. 12-13 ЦПК України принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, на скаржника покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається в обґрунтування неправомірності рішення, дій чи бездіяльності виконавця.

Згідно з ч.ч. 2-3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ст. 453 ЦПК України про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 223, 259-261, 268, 352, 354, 355, 447-451, 453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Годованюка Сергія Петровича, заінтересована особа: ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Визнати незаконною та скасувати постанову про арешт майна боржника від 01.04.2020, винесену державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Годованюком Сергієм Петровичем у виконавчому провадженні № 26846159.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 26846206 від 24.07.2020, складеного державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Годованюком Сергієм Петровичем у виконавчому провадженні № 26846206 та зобов`язання державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Годованюка Сергія Петровича провести перерахунок заборгованості у виконавчому провадженні № 26846206 у відповідності до чинного законодавства, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) або через відповідний суд (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, оскільки інше не передбачено цим Кодексом (ч. 1 ст. 261 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич