КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/2846/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів: Гуля В.В.,

Суханової Є.М., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

28 грудня 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду із названим позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитом, яка станом на 31 жовтня 2018 року становить 48 105,22 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8 920,73 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 36 417,57 грн., штраф ( фіксована частина ) - 500 грн., штраф ( процентна складова ) - 2 266,92 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачка звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала 13 серпня 2010 року заяву №б/н, відповідно до умов якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 8 000 грн.

Окрім цього, вказує, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, що складає між нею та банком кредитний договір, який підтверджується підписом у заяві.

Однак, відповідачка не виконує належним чином умов укладеного правочину, що спричинило виникнення зазначеної заборгованості.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2010 року в сумі 8 920,73 грн ( тіло кредиту ).

В іншій частині позову відмовлено.

На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, що свідчить про порушення його прав, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що він в праві вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17.

Відтак, місцевий суд дійшов до переконання про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивача фактично отриманої суми кредитних коштів, яка становить 8 920,73 грн. Натомість, в іншій частині позовні вимоги визнані судом необґрунтованими і відповідно у їх задоволенні відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні.

Просить рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року в частині залишених без задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, між ПАТ КБ «Приватбанк», в подальшому назву змінено на АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит з кредитним лімітом, шляхом підписання анкети-заяви від 13 серпня 2010 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку із встановленим кредитним лімітом ( а.с. 9 ).

Ця анкета-заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, із якими він ознайомлений,

як зазначено в анкет-заяві, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг ( там же ).

Відповідач взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконує.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, що доданий до позовної заяви, заборгованість за кредитним договором №б/н від 13 серпня 2010 року, станом на 31 жовтня 2018 року становить 48 105,22 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 8 920,73 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 36 417,57 грн, а також штраф ( фіксована частина ) - 500 грн, штраф ( процентна складова ) - 2 266,92 грн ( а.с. 6-8 ).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 ( провадження № 14-308цс18 ) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З позовом про визнання недійсним кредитного договору №б/н від 13 серпня 2010 року ОСОБА_1 до суду не зверталась.

Крім того, з розрахунку заборгованості наданого банком, вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами та періодично здійснювала його погашення. Доказів на спростування вказаного розрахунку, ОСОБА_1 не надано.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови ( пункти ), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов`язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( частина перша статті 1048 ЦК України ).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ( стаття 1055 ЦК України ).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться ( роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо ). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець ( в даному випадку АТ КБ «Приватбанк» ).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент ( споживач послуг банку ) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом ( розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства ) та договірні ( розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі ).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту ( сума, яку фактично отримав в борг позичальник ), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту ( фіксовану частину та процентну складову ).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13 серпня 2010 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Місцевий суд, відмовляючи у задоволені позовних вимог у зазначеній частині, виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Однак, разом з анкетою-заявою відповідачка підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій серед іншого зазначено базова відсоткова ставка за користуванням кредитом у розмірі 3% на місяць з розрахунком 360 днів в році, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, а також розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 30 днів ( а.с. 10 ).

Таким чином, матеріали справи містять підтвердження, що відповідачка ознайомилася і погодилася з умовами кредитування ( відсотковою ставкою за користування кредитом, а також розміром штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань ), підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки ( пені, штрафів ) та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у зазначеній частині, оскільки позивачем надано відповідні докази на підтвердження заявлених позовних вимог.

Висновок місцевого суду, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, є неправильним та таким, що не ґрунтується на наявних матеріалах справи, оскільки обставини у цих справах не є тотожними.

Вказане не враховано судом попередньої інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за процентами за користування кредитом, а також штрафів ( фіксована частина та процентна складова ), що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

З наведених підстав, апеляційний суд дійшов висновку про те, що банком надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, що відповідачка погодилася на вищезазначені умови кредитування та відповідно взяла на себе зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитом, а також штрафів за неналежне виконання зобов`язання.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідач повинен був довести ті обставини, на які б він посилався, як на підставу своїх заперечень.

Разом з тим, ОСОБА_1 не звільнена від обов`язку доказування за позовом згідно положень ст. 82 ЦПК України, доказів на спростування наданого банком розрахунку не надала.

Таким чином, на переконання суду другої інстанції, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення з відповідачки заборгованості за процентами за користування кредитом, а також штрафів ( фіксована частина та процентна складова ) є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, а тому рішення суду першої інстанції в зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з відповідачки заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 36 417,57 грн, а також штрафів: фіксована частина - 500 грн, процентна складова - 2 266,92 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які судом не доведені, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, і, без додержання зазначених норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 204, 525, 526, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, помилково ухвалив рішення щодо відмови в задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк», на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині у відповідності до ст. 376 ЦПК України та названих положень матеріального і процесуального права за їх обґрунтованістю та доведеністю.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір ( а.с. 2, 99 ) в сумі 4 405 ( 1 762 + 2 643 ) грн.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в частині залишення позовних вимог без задоволення скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 36 417,57 грн, штраф ( фіксована частина ) - 500 грн, штраф ( процентна складова ) - 2 266,92 грн та судовий збір - 4 405 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова