Справа №242/2902/21
Провадження №2-о/242/240/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Селидове цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Селидівський міський відділ ДМС України Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області, Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, про встановлення факту постійного проживання на території України, -

ВСТАНОВИВ:

02.06.2021 р. заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Стислий виклад позиції заявника.

В обґрунтування заяви зазначив, що він на даний час відбуває покарання в ДУ «Селидівська виправна колонія (№82)». Факт постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення, оскільки надає йому право на виготовлення паспорта громадянина України. Просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 03.06.2021 р. відкрито провадження по справі та залучено в якості заінтересованої особи - Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області.

Ухвалою суду від 03.06.2021 р. за клопотанням заявника витребувано докази для розгляду даної справи.

Заяви та клопотання сторін.

Заявник надав заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області надав суду пояснення, в якому просить відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , оскільки останнім не надано жодного письмового доказу, який міг би підтвердити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 р.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилався заявник, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 засуджено за вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 06.03.2019 року за ч. 2 ст. 186, ст.ст. 71, 72 КК України до 4 років 4 місяців позбавлення волі.

Як вбачається з даного вироку, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Маринське Горностаївського району Херсонської області.

Згідно інформації Горностаївської селищної ради Горностаївського району Херсонської області № 148 від 07.06.2021 року, вбачається, що за відомостями Маринського старостинського округу Горностаївської селищної ради Херсонської області, гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Маринське Горностаївського району Херсонської області проживав в с. Маринське від дня народження, однак з 08.07.1987 р. разом з батьками вибув на постійне місце проживання до Цюруписнького району Херсонської області.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з реалізацією права власності.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Тобто, особи, які визначені у п.1 ч.1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, а зазначені у п.2 з 13 листопада 1991 року.

Відповідно до абз. 6 п.п. «в» п.10 Положення та відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.3 Закону для встановлення належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (або одним із них) або законним представником, подає один із таких документів: судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

В силу ст.17 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Згідно із п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України» безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Згідно пп.а, б п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001р. № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту, які проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 р. або 13.11.1991 р.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає, що заявником не було доведено факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р., та не надано цьому підтверджуючих доказів, що стало б підставою для встановлення його належності до громадянства України, а тому суд вважає, що заява необґрунтована, не підтверджена доказами та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.10, 81, 258, 265, 273, 293, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Селидівський міський відділ ДМС України Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області, Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, про встановлення факту постійного проживання на території України, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя