Справа № 541/2649/19
Провадження №2/541/22/2021
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
16 лютого 2021 року м. Миргород
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:
головуючої судді Куцин В.М.,
секретаря судових засідань Євдокимової Н.Ю.
за участю представника позивача по первісному позову, адвоката Акрітова П. К.
представника відповідача, по первісному позову, позивача по зустрічному позову
адвоката Сидоренка Ю. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миргород за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Фортуна» про визнання недійсним договору позики
В обґрунтування позовних вимог вказала, що 13 січня 2016 року ОСОБА_2 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , під розписку позичив у неї грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США. Сторонами було узгоджено, що кінцевим терміном повернення коштів визначено 31.12.2016 року. Дані обставини підтверджуються розпискою від 13.01.2016 року. ОСОБА_2 є приватним підприємцем, має майно, яке знаходиться у його власності, є : 1/2 частина будинку, що належить на праві спільної часткової власності, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/2 частина відгодівельно-забійного комплексу, що належить на праві спільної часткової власності, який розташований за адресою:: АДРЕСА_3 ; об`єкт незавершеного будівництва, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 .
Оскільки ОСОБА_2 зобов`язання у визначений договором строк не виконав, добровільно гроші повернути відмовляється, тому вона змушена звернутися з відповідним позовом до суду.
Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову.
Ухвалою суду від 22 листопада 2019 року заяву представника заявниці ОСОБА_1 , адвоката Акрітова Павла Костянтиновича про забезпечення позову задоволено частково . З метою забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 :
- 1/2 частину будинку, що належить на праві спільної часткової власності, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на підставі договору купівлі- продажу, серія та номер: 478, виданий 26.02.2015, посвідчено Приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д. В.
- 1/2 частину відгодівельно-забійного комплексу, що належить на праві спільної часткової власності, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Право власності на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 712, виданий 19.04.2018, посвідчено Приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіль Д.В.
- об`єкт незавершеного будівництва, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 . Право власності на підставі договору купівлі-продажу, ВКВ 427125,від. 16.11.2007 посвідчено приватним нотаріусом Миргородського міського округу Явтух Г.І., р. № 8284.
Відмовлено в задоволенні заяви представника заявниці ОСОБА_1 , адвоката Акрітова Павла Костянтиновича про забезпечення позову в частині заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які дії щодо вищезазначених об`єктів нерухомого майна .
Ухвалою судді від 28 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та встановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
18 грудня 2019 року ОСОБА_2 подав відзив в якому просив відмовити в задоволенні позову, та 17 грудня 2019 року зустрічну позовну заяву, вказував, що він з 18 січня 2008 року здійснює підприємницьку діяльність, як фізична особа підприємець. В 2015 році ним здійснювалася підприємницька діяльність в тому числі і на пилорамі, розташованій на території Полив`янської сільської ради Миргородського району Полтавської області, під час якої відбулося знайомство з головою фермерського господарства «Фортуна» ОСОБА_3 - чоловіком позивача. Згодом, в кінці 2015 року, ОСОБА_3 запропонував йому об`єднати матеріальні та фінансові ресурси для спільної діяльності в галузі сільськогосподарського виробництва з метою створення спільного товариства з обмеженою відповідальністю для отримання спільного прибутку та його подальшого, розподілу між ними, на що він погодився, зважаючи на досвід ОСОБА_3 у цій галузі. Саме для цієї мети на його рахунок підприємця в АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 , як керівник фермерського господарства «Фортуна», 13 січня 2016 року в рахунок позики перерахував 2000000 гривень. При цьому від нотаріального посвідчення відповідного правочину відмовився. Паралельно з тим, як вони вкладали свої кошти у справу і розвивали її, з 04 лютого 2016 року, він почав повертати ОСОБА_4 , як керівнику фермерського господарства «Фортуна» надані в позику 13 січня 2016 року грошові кошти, переказавши йому 04.02.2016 року 100 000 гривень, а також 21.03.2016 року - 600000 - гривень, 04.04.2016 року - 600 000 гривень, 20.04.2016 року - 130 000 гривень, 05.10.2016 року - 80 000 гривень, 03.11.2016 року - 50 000 гривень, 07.11.2016 року-50 000 гривень. Таким чином, на грудень 2016 року його заборгованість за позикою фермерського господарства «Фортуна» в січні 2016 року становила 390000 гривень, а потім змінювалася. 08 вересня 2016 року, на реалізацію їхніх з ОСОБА_3 намірів і домовленостей, на підставі протоколу № 1/2016 нами було засноване Товариство з обмеженою відповідальністю «СЛАВ АГРО ПЛЮС» його було обрано директором. Так як наявний у нього перед фермерським господарством «Фортуна» грошовий борг йому погашати не вдавалося, він вимушений був за пропозицією ОСОБА_3 в кінці грудня 2016 року та протягом 2017 року брати у цього господарства безпроцентні поворотні позики.
Разом з тим, в один із днів кінця травня 2018 року, під час зустрічі з ОСОБА_3 в селі Троїцьке Новгород - Сіверського району Чернігівської області за пропозицією ОСОБА_5 , який в цьому районі на їхнє прохання займався підшуканням орендодавців землі та укладенням з ними договорів оренди землі, що використовувалася в господарській діяльності ТОВ «СЛАВ АГРО ПЛЮС», ОСОБА_3 в присутності свідків наголосив на наявній у нього заборгованості перед фермерським господарством «Фортуна» і запропонував йому підписати заготовлений ним бланк договору новації його боргу шляхом його заміни позиковим зобов`язанням перед його дружиною, яку він мав намір включити у перелік засновників ТОВ «СЛАВ АГРО ПЛЮС».
Оскільки в цей час і в даному місці дружина ОСОБА_3 - позивач фізично присутньою не була, він не погодився на підписання такого договору, однак, на вимогу ОСОБА_3 , визнаючи перед ним борг, все ж таки погодився написати боргову розписку на ім`я дружини на суму 15 000 доларів США, датувавши її саме 13 січня 2016 року.
Після написання такої розписки грошові кошти він не отримував, а відтак боргова розписка є безгрошовою, а договір позики, що підтверджується нею є фіктивним, оскільки в дійсності такий правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, які цим правочином обумовлювалися в частині повернення неіснуючого боргу саме позивачу.
В подальшому, з 29 травня 2018 року ОСОБА_3 перебрав на себе керівництво ТОВ «СЛАВ АГРО ПЛЮС», а його дружина ОСОБА_1 - була включена до засновників і учасників цього Товариства.
За усною домовленістю між ним та ОСОБА_3 , на остаточне погашення боргу перед фермерським господарством «Фортуна», 06 лютого 2019 приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гриб Ю.М. було засвідчено підпис на заяві загальним л засновників (учасників) ТОВ «СЛАВ АГРО ПЛЮС» про відступлення всієї належної йому частки його корпоративних прав в розмірі 50% на користь засновника Товариства ОСОБА_3 . Натомість ОСОБА_3 обіцяв повернути йому боргову розписку від 13 січня 2016 року, однак не повернув.
В зустрічній позовній заяві просив визнати недійсним договір на підставі боргової розписки позики 15 000 доларів США, укладений 13 січня 2016 року між ним та ОСОБА_1 через його фіктивність та безгрошевість і недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою ст. 203 ЦК України. Стягнути з відповідачів судові витрати по оплаті зустрічного позову судовим збором в сумі 3945 гривень та інші судові витрати, які будуть понесені при розгляді справи.
Ухвалою суду від 26 лютого 2020 року відкрито провадження за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Фортуна» про оспорювання договору позики через його фіктивність та безгрошовість. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Фортуна» про оспорювання договору позика через його фіктивність та безгрошовість прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою.
Ухвалою суду від 28 травня 2020 року провадження по вищезазначеній справі зупинене до проведення судової техніко криміналістичної експертизи.
07 липня 2020 року надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів необхідних для проведення експертизи.
Ухвалою суду від 06 серпня 2020 року провадження по справі поновлено.
Ухвалою суду від 28 серпня 2020 року наданий дозвіл експерту на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у наданій на дослідження розписці про отримання позики ОСОБА_2 , датованій 13.01.2016 року. Повідомлено експерта про ненадання сторонами документів за період січень 2016 року - листопад 2019 року, які можуть бути надані, як порівняльні документи.
22 вересня 2020 року справа повернута з експертної установи без виконання.
Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року провадження у цивільній справі поновлено.
Ухвалою суду від 20 жовтня 2020 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник ОСОБА_2 , адвокат Сидоренко Ю.В. в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнав, пояснив, що ОСОБА_2 кошти не отримував . У нього з ОСОБА_3 були ділові відносини, останній йому перерахував в з Фермерського господарства «Фортуна» 2000000 грн. З лютого почав погашати борг, одна не зміг повністю погасити, тому написав розписку, тим самим підтвердивши заборгованість. Борг погасив, оскільки відмовся від частини Фермерського господарства «Фортуна» на користь позивача ОСОБА_1 . Вважав, що договір позики був безгрошовий. Крім того договір є фіктивним, оскільки на дату складання не було паспорта, який зазначений в розписці, розписка складена 16.01.2016, паспорт виданий 20.01.2016. Насправді розписка була написана в 2018 році. Просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , та задовольнити зустрічний позов про визнання недійсним договору позики.
Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що він був свідком написання ОСОБА_2 розписки. ОСОБА_3 диктував щоб ОСОБА_2 написав розписку на ім`я дружини. Суму він не пам`ятає. Зустріч була в 2018 році.
Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18.
Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана.
Відповідно до виписки АТ «ПриватБанк» за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 на рахунок підприємця ОСОБА_2 за договором позики грошових коштів №12/16 від 12.01.2016 фермерське господарство «Фортуна», 13 січня 2016 року перерахувало 2000000 гривень. Грошові кошти на рахунок ФГ «Фортуна» були перераховані ОСОБА_2 04.02.2016 року - 100 000 гривень, 21.03.2016 року 600000 гривень, 04.04.2016 року - 600 000 гривень, 20.04.2016 року - 130 000 гривень, 05.10.2016 року - 80 000 гривень, 03.11.2016 року - 50 000 гривень, 07.11.2016 року-50 000 гривень. (Призначення платежу повернення згідно договору позики грошових коштів №12/16 від 12.01.2016)
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 08.09.2016 було зареєстроване ТОВ «Слав Агро плюс». Керівник Шарай Вячеслав Миколайович (а.с. 102-103).
Згідно протоколу №1/2016 загальних зборів засновників (учасників) ТОВ «Слав агро плюс» від 08.09.2016 вклади учасників в статутному капіталі товариства складають ОСОБА_2 50%, ОСОБА_3 50%. (а.с. 87).
Відповідно до довідки про вчинену нотаріальну дію приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Гриб Ю.М. Шарай В.М. відступив свою частку статутного капіталу ТОВ «Слав агро плюс» в розмірі 50%, засновнику ТОВ «Слав агро плюс» ОСОБА_3 (а.с. 105).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем була надана боргова розписка.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1стаття 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами, це закріплено в положеннях ст. 629 ЦК України.
Згідно із ч.1ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України.
Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У своєму рішенні Великою Палатою Верховного Суду (ВП/ВС у справі №340/385/17, від 27.11.19) зроблено висновок, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорів позики (розписці) або у національній одиниці - гривні.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.
Як вбачається з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Верховний Суд України у постановах від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14 та від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18 сформував правові позиції, в яких вказав на те, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні плати від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Право подати позов про стягнення 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання на час звернення позивача із позовом сплинув, позивач має право вимагати від відповідача, окрім повернення основної суми заборгованості, відшкодування матеріальних втрат у вигляді 3% річних. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Зважаючи на вище викладене, суд вважає, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. За яким позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші в повному обсязі не повернув.
Суд не може взяти до уваги твердження представника відповідача про часткове повернення позики, оскільки всупереч вимог ст. 81 ЦПК України вказані твердження не підтверджені належними та допустимими доказами, а надана виписка про перерахування коштів містить дані про призначення платежу, повернення згідно договору позики грошових коштів №12/16 від 12.01.2016, а не договору позики без номера від 13.01.2016 .
Суд також вважає безпідставними заперечення представника ОСОБА_2 , ОСОБА_7 щодо дати складання розписки 2018 рік, оскільки незважаючи на вжиті судом заходи, не була проведена техніко криміналістична експертиза з метою визначення часу виконання боргової розписки, в зв`язку з ухиленням ОСОБА_2 надання експертам необхідних документів, тому відповідно до положень ст. 109 ЦПК України суд визнає факт складання спірної розписки 13.01.2016.
Не заслуговує на увагу суду і твердження представника відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про неможливість складення розписки 13.01.2016, як зазначено в борговій розписці датованій 13.01.2016, так як паспорт був виданий пізніше, оскільки позичальник власноручно вказував дату складання розписки та на власний розсуд зазначив дату.
Суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник не виконавши належним чином взяті на себе за договором позики від 13 січня 2016 року зобов`язання на вимогу позикодавця, повинен сплатити останньому за договором позики борг в розмірі 150000 доларів США та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1857,95 доларів США.
Відповідно до ч.ч. 1,3,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 3950,00 грн. в зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 15,16, 317, 319, 321, 356, 358, 364 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3950 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят ) гривень 00 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.15 Перехідні положення ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області.

Учасники справи:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка села Маяківка Оржицького району, Полтавської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , рнокпп НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Балюки В-Багачанського району Полтавської області, зареєстрований проживаючим за адресою АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 .

Фермерське господарство «Фортуна» місце знаходження 37663, село Полив`яне вулиця Молодіжна,26А, Миргородського району Полтавської області, .

Повне судове рішення складене 25 лютого 2021 року.

Суддя: В. М. Куцин