Справа № 344/8161/20
Провадження № 22-ц/4808/677/21
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача Косівського РВ ДВС Сіреджука І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції, Косівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції, Управління державної казначейської служби України у Косівському районі Івано-Франківської області про стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Татарінової О.А. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути на його користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що 30 травня 2016 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області постановлено рішення, яким задоволено його позов та вирішено стягнути на його користь з ОСОБА_3 134 252,97 грн боргу та 1 349,91 грн судового збору. Рішення суду набрало законної сили і в липні 2017 року було пред`явлено до виконання в Косівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. Однак з того часу жодних реальних дій щодо виконання вказаного рішення вчинено не було. Після надсилання до відділу ДВС виконавчих листів про стягнення 1349,91 грн та 134 252,97 грн, він не отримав жодної відповіді (ні постанови про відкриття виконавчого провадження, ні постанови про повернення виконавчого провадження), тому оскаржив бездіяльність державного виконавця. Ухвалами Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2018 року та від 12 грудня 2018 року його скарги задоволено та визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Косівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Сіреджука І.О., яка проявилась в не надісланні стягувачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчими листами про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 349,91 грн судового збору та 134 252,97 грн боргу.

Незважаючи на рішення суду щодо неправомірності його дій, державний виконавець Сіреджук І.О. продовжив злісно не виконувати рішення суду, виніс постанови про повернення виконавчого документа стягувачу щодо стягнення 1 349,1 грн судового збору та щодо стягнення 134 252,97 грн боргу, тому він знову оскаржив такі дії державного виконавця. Його скарги задоволено, постанови про повернення виконавчих документів скасовано, визнано неправомірними дії заступника начальника Косівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Сіреджука І.О. щодо неналежного виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2016 року; зобов`язано заступника начальника Косівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Сіреджука І.О. здійснити примусове виконання рішення суду у повному обсязі.

Проте, на даний час рішення суду не виконане. Чотирма судовими рішеннями встановлено неправомірні дії державного виконавця щодо невиконання рішення суду. Неправомірною бездіяльністю державного виконавця Сіреджука І.О. йому завдана моральна шкода, яка полягає в затраті часу на судові розгляди, понесення витрат по оплаті судового збору, звернення за правовою допомогою, прикладення значних зусиль для стягнення з боржника грошових коштів. Сам факт звернення ОСОБА_2 до суду за захистом своїх прав є достатнім та належним доказом заподіяння йому моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5000 ( п`ять тисяч) гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено завдання йому моральної шкоди, яка полягає у тривалому невиконанні рішення суду, неналежному виконанні посадовими особами Косівського РВ ДВС рішення суду, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до суду за відновленням своїх прав із скаргами на дії та бездіяльність державних виконавців. Тривале невиконання рішення суду підтверджено ухвалами суду за скаргами позивача ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця.

Не погодившись з рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Зокрема вказує, що Державна казначейська служба України тільки здійснює перерахування коштів, як фінансова установа, відповідно до своїх обов`язків, за дорученням розпорядника коштів або за рішенням суду, будь-яких протиправних дій відносно позивача не здійснювала, права та законні інтереси останнього не порушувала, що підтверджується тим, що позивач не вказує на Державну казначейську службу України як на порушника своїх прав.

Апелянт зазначає, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладання відповідальності на Державну казначейську службу України за дії інших органів чи органів місцевого самоврядування. Державна казначейська служба України не є органом, з якого стягується шкода, оскільки у її кошторисі не передбачено таких видатків.

При цьому апелянт зіслався на п.п. 2 п. 41 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ, відповідно до якого Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, діяльності чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Пунктом 41 вказаного Порядку передбачено, що в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Таким чином, апелянт вважає, що обов`язок органу державної влади відшкодувати моральну шкоду незалежно від вини має бути встановлений спеціальним законом. Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає такого виду відповідальності як відшкодування стягувачу моральної шкоди.

Крім того апелянт вважає, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди.

Із зазначених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає висновки апелянта про те, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладення відповідальності на Державну казначейську службу України за дії інших органів, безпідставними, оскільки в мотивувальній частині рішення суду чітко зазначено, що покладаючи відшкодування завданої позивачу моральної шкоди на державу, суд лише зобов`язує казначейство як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку. Разом з тим, Міністерство юстиції підтримує позицію апелянта про те, що судом безпідставно зроблено висновок, що позивачем доведено завдання йому моральної шкоди, оскільки суд належним чином не встановив наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювачем, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Тому просить в позові відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача Косівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції погодився з доводами апеляційної скарги в частині не доведення позивачем спричинення йому моральної шкоди, оскільки державним виконавцем вчинено всі можливі виконавчі дії для виконання судового рішення, однак рішення не виконано у зв`язку з тим, що боржник проживає за кордоном. Просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 травня 2016 року у справі № 344/4037/2016-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та вирішено стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 08.09.2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Квочак Л.Т. в сумі 76 496 грн, інфляційні втрати в сумі 50 999,28 грн, 6757,69 грн - 3% річних, а всього 134 252,97 грн та 1 349,91 грн судового збору (т.1 а.с.4-5).

Рішення набрало законної сили 06.07.2016 року.

На виконання вказаного рішення Івано-Франківським міським судом 02.09.2016 року видано два виконавчі листи з терміном пред`явлення до виконання до 07.07.2017 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 08.09.2011 року та про стягнення витрат по оплаті судового збору (т.1 а.с.177, 180).

06.07.2017 року ОСОБА_2 оплатив авансовий внесок за заявою ОСОБА_2 про стягнення боргу з ОСОБА_3 на рахунок Косівського РВ ДВС в сумі 2 699,82 грн, що підтверджується копією квитанції 1РО642 від 06.07.2017 року (т.1 а.с.51).

11.07.2017 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 звернувся до Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області із заявою про примусове виконання рішення, що підтверджується копією заяви від 06.07.2017 року (т.1 а.с.46).

17.07.2017 року Головним державним виконавцем Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджуком І.О. винесено постанови: про відкриття виконавчого провадження ВП №54279606 (т.1 а.с.50) з виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості та відкриття виконавчого провадження ВП №54279757 (т.1 а.с.55) з виконання виконавчого листа про стягнення судового збору.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18.10.2018 року задоволено скаргу ОСОБА_5 на бездіяльність головного державного виконавця Косівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Сіреджука І.О. в частині не надсилання стягувачу ОСОБА_5 рекомендованим листом з повідомленням про вручення постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом по справі №344/4037/2016 року про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 1349 грн. 91 коп. судового збору (т.1 а.с.6-7).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12.12.2018 року задоволено скаргу ОСОБА_5 та визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Косівського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Сіреджука І.О., яка проявилась у не надсиланні стягувачу ОСОБА_5 рекомендованим листом з повідомленням про вручення у строк, передбачений ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02.09.2016 року у справі №344/4037/2016 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в розмірі 134 252,97 грн (т.1 а.с.8-10).

10.09.2018 року заступником начальника відділу Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджуком І.О. винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження №57180268, а саме об`єднано виконавчі провадження №54279606 та №54279757 (т.1 а.с.112-113).

Згідно облікової картки на зведене виконавче провадження №57180268 про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_3 вбачається, що станом на 10.09.2018 року, залишок що підлягає стягненню, згідно виконавчих листів №344/4037/2016 від 02.09.2016 року на користь ОСОБА_2 становить 135 602,88 грн (т. 1 а.с. 114).

03.04.2019 року заступником начальника відділу Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджуком І.О. винесено постанову про повернення стягувачу виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в сумі 134 252,97 грн.

За даними листа від 04.04.2019 року заступником начальника відділу Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджуком І.О. направлено ОСОБА_2 повідомлення про те, що в ході проведення виконавчих дій 03.04.2019 року виконавче провадження завершено (т.1 а.с.108).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.06.2019 року скаргу ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій державного виконавця, скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Скасовано Постанову заступника начальника Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 03.04.2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні ВП №54279606. В задоволенні решти вимог скарги відмовлено (т.1 а.с.11-14).

Згідно постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 04.07.2019 року ОСОБА_2 у квітні 2019 року звернувся в Івано-Франківський міський суд зі скаргою на дії державного виконавця. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні скарги, яка скасована постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04.07.2019 року та ухвалено нове рішення про задоволення скарги ОСОБА_2 . Визнано неправомірними дії заступника начальника Косівського районного відділу державної виконавчої служби Сіреджука І.О. щодо неналежного виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 30 травня 2016 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 134 252,97 грн боргу та 1349,91 грн судового збору. Визнано незаконною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження № 54279606, винесену 03 квітня 2019 року заступником начальника Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджуком І.О. Зобов`язано заступника начальника Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджука І.О. здійснити примусове виконання у повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим листом №344/4037/2016, виданим 02 вересня 2016 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в загальній сумі 134 252,97 грн. Стягнуто з Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 382,20 грн судового збору на користь ОСОБА_2 (т.1 а.с.15-17).

26.07.2019 року заступником начальника відділу Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сіреджуком І.О. винесено постанови: про відновлення виконавчого провадження №54279606 по виконанню виконавчого листа Івано-Франківського міського суду №344/4037/16 від 02.09.2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики (т.1 а.с.188) та про відновлення виконавчого провадження №54279757 по виконанню виконавчого листа Івано-Франківського міського суду №344/4037/16 від 02.09.2016 року про стягнення витрат по оплаті судового збору (т.1 а.с.190).

Однак, станом на сьогоднішній день вказані виконавчі листи не виконані.

Предметом спору в дані справі є відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями посадової особи органу державної влади.

Спірні правовідносини урегульовуються нормами Конституції України (ст. 56), ст. ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом держвлади, були сформульовані ВС у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли за собою вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди.

Зважаючи на ці обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що негативні емоції позивача внаслідок неправомірності дій державного виконавця, що підтверджено вищевказаними судовими рішеннями, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідача, а отже, завдали йому моральної шкоди.

Таким чином, правильно встановивши обставини справи та застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем доведено завдання йому моральної шкоди, яка полягає у тривалому невиконанні рішення суду, неналежному виконанні посадовими особами Косівського РВ ДВС (без дотримання вимог Закону України «Про виконавче провадження) рішення суду, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до суду за відновленням своїх прав із скаргами на дії та бездіяльність державного виконавця.

З цих підстав, доводи апелянта про те, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди, є безпідставними.

Суд обґрунтовано, виходячи з засад розумності та доведеності вимог, дійшов висновку про часткове задоволення позову, стягнувши з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень. Саме така сума, як зазначив суд, служитиме належним відшкодуванням моральних страждань, які позивач зазнав внаслідок неналежного виконання рішення суду через психологічний дискомфорт, необхідності захисту своїх прав.

Суд правильно не погодився з посиланнями представника відповідача на те, що дії державного виконавця були вчинені без порушень та в межах Закону України «Про виконавче провадження», оскільки судовими рішеннями неодноразово визнано незаконною бездіяльність державного виконавця за невиконання рішення своєчасно і повністю у строк, визначений законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладення відповідальності на Державну казначейську службу України за дії інших органів чи органів місцевого самоврядування, Державна казначейська служба України не є органом, з якого стягується шкода, оскільки у її кошторисі не передбачено таких видатків, колегія суддів відхиляє. Так, суд першої інстанції вірно врахував правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), згідно якого боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка у цих правовідносинах бере участь через орган Державної виконавчої служби України (протиправність дій, бездіяльність посадових осіб якого доводиться позивачем) та орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 1 статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу Державної казначейської служби України слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2021 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 липня 2021 року

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта