Номер провадження: 22-ц/813/3349/21
Номер справи місцевого суду: 521/2797/20
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Мурзенко М.В. 26 жовтня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (а.с. 1-4).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 05 лютого 1982 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, в період шлюбних відносин ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №19208 від 29 січня 1997 року, зареєстрованого на Одеській товарній Біржі, було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вказану квартиру придбано за відплатним договором в період шлюбу для проживання родини, відповідний правочин було укладено в інтересах сім`ї, після розірвання шлюбу в 2005 році спорів щодо подальшої долі сумісно нажитого майна не виникало, проте в теперішній час відповідач вчиняє дії, спрямовані на підготовку до відчуження зазначеної квартири, та оскільки вона є її титульним власником, - об`єктивних перешкод у здійсненні відповідачем такого відчуження на користь третіх осіб немає. Зокрема, нею було вжито заходів щодо примусового виселення мешканця такої квартири, спільного сина сторін ОСОБА_3 . За вказаних обставин позивач вважає, що відповідачем порушуються його права, як співвласника вказаної квартири.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено (а.с. 61-63).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 198-200).

Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу 2 500 грн. (а.с. 210-211).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, дійсний спір щодо майна виник лише у лютому 2020 року (та, у будь-якому разі, не раніше серпня 2017 року), тобто, менше трьох років до дня подання цього позову, строки позовної давності за вимогами про поділ майна подружжя жодним чином не пропущено (а.с. 217-222).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Питання про право власності на вказану квартиру неодноразово було предметом розгляду судами в рамках інших спорів за участі сторін по справі.

Так, у провадження суду першої інстанції перебувала цивільна справа №521/12243/17 за позовом засновника Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія-Південь» Белоусюка Володимира Івановича до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності. Постановою апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2018 року у даній справі було вирішено позовну заяву засновника Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія-Південь» Белоусюка Володимира Івановича залишити без задоволення. Вказане судове рішення набрало законної сили.

У межах розгляду даної справи судами були встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 05 лютого 1982 року перебували у шлюбі, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2005 року по справі № 2-2842/05 шлюб між сторонами було розірвано.

ОСОБА_4 є засновником ТОВ «Надія-Південь». До складу учасників товариства увійшла й відповідач, яка мала внести у статутний фонд товариства свою частку у розмірі 30%.

25 лютого 1994 року між АНПП «Вега» та АТ «Надія-Південь» був укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого АНПП «Вега» зобов`язувалось передати у власність АТ «Надія-Південь» квартиру площею 51,27 кв.м., а АТ «Надія-Південь» зобов`язувався прийняти квартиру та сплатити її вартість у розмірі 448 мільйонів карбованців. Відповідно до акту №52 від 02 жовтня 1995 року №52, АНПП «Вега» передало, а АТ «Надія-Південь» прийняло двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,77 кв.м., житловою площею 28,59 кв.м.

ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №19208 від 29 січня 1997 року, укладеного з ОСОБА_4 , зареєстрованого на Одеській товарній Біржі, належить квартира АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру зареєстровано КП «ОМБТІ» 05 лютого 1997 року, що підтверджується відміткою на договорі, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.105).

З копії реєстраційної справи № 101 щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 вбачається, що 29 травня 2017 року державним реєстратором Гаврющенко О.В., Юридичний департамент Одеської міської ради на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер: 19208, виданого 29 січня 1997 р. видавник Одеська товарна біржа зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .

Таким чином, оскільки спірне майно було придбано сторонами у період шлюбу - 29 січня 1997 року, то вказаний об`єкт нерухомості є спільним майном подружжя відповідно до положень статті 22 діючого на той час Кодекс про шлюб та сім`ю України (майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном).

На момент розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - 16 лютого 2005 року, правовий статус спірного майна був врегульований положеннями статті 60 Сімейного кодексу України, який набрав чинності 10 січня 2002 року, і якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів враховує, що на момент розірвання шлюбу між сторонами, а саме 16 лютого 2005 року, ОСОБА_4 достовірно знав, що спірна квартира, придбана сторонами у шлюбі, є спільним майном подружжя, і його права, як співвласника квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , порушені колишньою дружиною позивача - ОСОБА_2 .

Колегія суддів зазначає, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Такої правової позиції дійшов Верховний суд України під час розгляду справи № 6-2469цс16.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 знав про порушення своїх прав щодо спірної квартири з боку ОСОБА_2 з 16 лютого 2005 року, тобто, з дати розірвання шлюбу між сторонами, і таким чином, строк позовної давності у три роки щодо поділу майна подружжя - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , повинен бути відрахований саме із вищевказаної дати. Відповідно, строк позовної давності закінчився у лютому 2008 року, тоді як із даним позовом ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції у лютому 2020 року, тобто, з пропуском строку позовної давності, і саме вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Посилання апелянта на те, що у межах цивільної справи №521/12243/17 ОСОБА_4 виступав як представник юридичної особи, є таким, що не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки у даній справі розглядаються позовні вимоги про поділ майна подружжя між фізичними особами - сторонами у справі, крім того, подання ОСОБА_4 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія-Південь» позову до ОСОБА_2 не свідчить про переривання строку позовної давності за позовними вимогами про поділ майна подружжя.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, встановивши часткову невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржуване судове рішення змінює в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Керуючись ст. 374, ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, ст.390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2020 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, виклавши її у редакції даної постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 липня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе