Житомирський апеляційний суд
Справа №279/5389/20 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А.
Категорія 46 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Микитюк О.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу № 279/5389/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про відшкодування шкоди заподіяної смертю потерпілого

за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 січня 2021 року та додаткове рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 січня 2021 року, яке ухвалено суддею Невмержицькою О.А.в м. Коростені

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що 18 серпня 2019 року на 35 км а/д Київ-Одеса в напрямку м.Одеса сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «RENAULT ТRАFІС», д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , та пішохода ОСОБА_3 . В результаті ДТП остання отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла у лікарні. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК «Арсенал Стахування», тому обов`язок відшкодувати позивачу шкоду, заподіяну смертю доньки ОСОБА_3 , покладається на відповідача. 28 листопада 2019 року позивач направила відповідачу повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву на виплату страхового відшкодування в межах ліміту на загальну суму 62595,00 грн, з яких: ј частки страхового відшкодування пов`язаного із заподіяною моральною шкодою матері загиблої в розмірі 12519,00 грн. та 1/3 частки страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника - 50076,00 грн. Однак, 26 лютого 2020 року позивачу було виплачено лише 50% заявлених вимог страхового відшкодування, а саме в розмірі 31297,50 грн.

Позивач вважає, що відповідач невірно провів розрахунок страхового відшкодування та безпідставно зменшив розмір всіх виплат на 50% з урахуванням вини у ДТП загиблої ОСОБА_3 , тому просить стягнути з відповідача на її користь 6259,50 грн. - відшкодування моральної шкоди завданої смертю доньки та 25038,00 грн. - відшкодування пов`язаного із втратою годувальника.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 31297,50 грн. на відшкодування шкоди, з яких: 6259,50 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи та 25038,00 грн. страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника. Також стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал Стахування» на користь держави 2102,00 грн. судового збору.

Додатковим рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 січня 2021 року з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 стягнуто 8000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційних скаргах ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову та в стягненні витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував вимоги п.36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» (далі - Закон), згідно якого у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Взаємопов`язаність та сукупність дій у завданні шкоди позивачці, визначається порушенням пішоходом ОСОБА_3 Правил дорожнього руху, що мають причинно-наслідковий зв`язок з настанням ДТП та керування водієм ОСОБА_4 автомобілем «RENAULT ТRАFІС», д/н НОМЕР_1 , як джерелом підвищеної небезпеки. Дані обставини встановлені постановою слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області від 29 листопада 2019 року про закриття кримінального провадження та не спростовані позивачкою. Тобто відповідач вважає, що пішохід ОСОБА_3 є не тільки потерпілою в ДТП особою, життю якої заподіяно шкоду, а одночасно і заподіювачем шкоди позивачу. З урахуванням наведеного відповідач зазначив, що при визначенні розміру шкоди страховик на законних підставах врахував коло осіб, які є відповідальними за заподіяння шкоди, поділивши розмір відшкодування на двох осіб, в тому числі і на загиблу ОСОБА_3 .

Також вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу страхового відшкодування, як утриманцю, у зв`язку із втратою годувальника, оскільки в порушення вимог п. 36.2 ст. 36 вказаного Закону позивач не надала жодного доказу щодо перебування на утриманні померлої дочки. При цьому матеріали справи не містять доказів про те, що померла ОСОБА_3 працювала та отримувала дохід, за рахунок якого надавала позивачу матеріальну допомогу, а позивач залежала від її заробітку, який був основним та постійним джерелом її існування. Крім того, місцевий суд помилково встановив, що страховиком було виплачено позивачу 25 038,00 грн. відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, оскільки відповідачем було прийнято рішення про виплату вказаного страхового відшкодування лише двом дітям загиблої - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке було сплачено на рахунок представника чоловіка загиблої ОСОБА_7 , як законного представника дітей.

Крім того судом безпідставно не було об`єднано в одне провадження дану справу зі справою № 279/5391/20 за позовом чоловіка загиблої ОСОБА_3 - ОСОБА_8 до страховика про стягнення страхового відшкодування за наслідками цієї ж самої події, що на думку відповідача у разі задоволення обох позовів призведе до стягнення страхової суми, яка буде перевищувати ліміт відповідальності страховика в сумі 200000,00 грн. на одного потерпілого, що суперечить ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» та полісу обов`язкового страхування АМ/6790968.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги щодо ухвалення додаткового рішення зазначає, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, неспівмірним з ціною позову, а кількість часу, витраченого на надання правничої допомоги позивачу - необґрунтованою. При цьому понесення таких витрат саме позивачем та наявність у неї вимагати їх стягнення на свою користь не підтверджено належними доказами. Вказані обставини не були враховані судом при ухваленні додаткового рішення, а тому останнє також підлягає скасуванню.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив апеляційну скаргу відповідача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 18.08.2019 року на 35 км а/д Київ-Одеса в напрямку м. Одеса сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «RENAULT ТRАFІС» д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , та пішохода ОСОБА_3 , в результаті чого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження від яких померла у лікарні.

Постановою старшого слідчого в ОВС відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Київській області від 29.11.2019 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в діях водія ОСОБА_2 .

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», відповідно до договору (поліса) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/6790968 від 15.11.2018 року, з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю в розмірі 200000,00 грн.

28 листопада 2019 року позивач направила ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву на виплату страхового відшкодування на загальну суму в межах ліміту 62595,00 грн, з яких ј частки страхового відшкодування пов`язаного із заподіяною моральною шкодою матері загиблої в розмірі 12519,00 грн. (з урахуванням двох неповнолітніх дітей та чоловіка загиблої ОСОБА_3 , які також мають право на отримання страхового відшкодування із заподіяння моральної шкоди) та 1/3 частки страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, враховуючи, що позивач є пенсіонером за віком, в розмірі 50076,00 грн. (з урахуванням двох неповнолітніх дітей загиблої ОСОБА_3 )

Проте, відповідачем 26.02.2020 року позивачу було виплачено лише 50% страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою матері загиблої в ДТП дочки в розмірі 6259,50 грн. Доказів про отримання позивачем від відповідача 50% страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника в розмірі 25 038,00 грн. матеріали справи не містять.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 , при цьому зазначав, що розмір страхового відшкодування на користь позивачки повинен визначатись страховиком без врахування вини потерпілого у дорожньо-транспортній пригоді. Також суд вважав, що позивач з урахуванням положень ст. 1200 ЦК України має право на відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника, оскільки позивач є непрацездатною особою (пенсіонером за віком), а тому на день смерті своєї дочки мала право на одержання від неї утримання.

Такі висновки суду є вірними виходячи з наступного.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Тобто, за змістом цієї норми, обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини водія, якщо він не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

За змістом пункту 36.3 статті 36 вказаного Закону у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Відтак, положення зазначеної норми Закону застосуванню в даних правовідносинах не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода ОСОБА_3 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог вказаного Закону.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 січня 2019 року у справі № 274/4882/17-ц (провадження № 61-38295св18).

Таким чином, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що розмір страхового відшкодування на користь позивачки повинен визначатись страховиком без поділу розміру заподіяної шкоди на водія ОСОБА_2 , відповідальність якого була застрахована та пішохода ОСОБА_3 , а тому доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача в цій частині, є безпідставними.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно пункту 23.1 статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Статтею 27 Закону визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.1 статті 27 Закону передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених Законом на день настання страхового випадку.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27 Закону).

Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши докази наявні в матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки:

- недоплаченого страхового відшкодування, пов`язаного з заподіяною моральною шкодою позивачу у розмірі 6259,50 грн, виходячи з наступного розрахунку: 4173,00 грн (розмір мінімальної заробітної плати) х 12 : 4 (кількість осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди) - 6259,50 грн (сплачене страхове відшкодування кожному);

- невиплаченого страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника в розмірі 25 038,00 грн, враховуючи межі заявлених вимог позивачем у даній частині та виходячи із розрахунку: 4173,00 грн. (розмір мінімальної заробітної плати) х 36 : 3 (кількість осіб, які мають право на відшкодування шкоди, пов`язаною з втратою годувальника) = 50 076,00 грн. на користь кожного утриманця).

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для відшкодування позивачу шкоди, пов`язаною із втратою годувальника, колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Зазначена стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Таким чином встановивши під час розгляду справи, що позивач на час ДТП була непрацездатною особою та отримувала пенсію за віком, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що остання на день смерті своєї дочки мала право на одержання від неї утримання, оскільки відповідно до статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання.

Висновок застосування норм права в подібних правовідносинах, викладений в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц.

Колегія суддів також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо не об`єднання в одне провадження цієї справи зі справою № 279/5391/20 за позовом чоловіка загиблої ОСОБА_3 - ОСОБА_8 до страховика про стягнення страхового відшкодування, оскільки з урахуванням положень ст.188 ЦПК України це є правом, а не обов`язком суду. Крім того, відомостей про набрання рішенням у справі № 279/5391/20 законної сили матеріали справи не містять, що також спростовує доводи апелянта про те, що прийняття рішень у цих справах на користь позивачів призведе до порушення прав відповідача та буде суперечити положенням ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» та полісу обов`язкового страхування АМ/6790968.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом установлено, що представником позивача на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу суду було надано: ордер на надання правничої допомоги від 30.10.2020; договір про надання професійної правничої допомоги від 15 жовтня 2020 року; довіреність на представлення інтересів позивача ОСОБА_1 № 5048 від 05.10.2019; розрахунок-фактуру вартості правничої допомоги від 18.01.2021; акт наданих послуг від 19 січня 2021 року; квитанцію від 18 січня 2021 року про оплату вказаних витрат на загальну суму 12000,00 грн. (а.с.34,35,38-40,49,105-108).

Таким чином, встановивши, що представником позивача було надано суду належні і допустимі докази на підтвердження понесення витрат на надання професійної правничої допомоги, суд першої інстанції, з урахуванням критерію розумності, врахувавши конкретні обставини справи, пропорційність витрат на правничу допомогу з ціною позову, значення справи для сторін, дійшов обґрунтовано висновку про наявність підстав для часткового стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн, навівши відповідні мотиви.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 січня 2021 року та додаткове рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді