Ухвала

01 липня 2021 року

м. Київ

справа № 766/5464/20

провадження № 61-7420ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Дундар І. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 листопада 2020 рокута постанову Херсонського апеляційного суду від 25 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до головного управління Державної казначейської служби України в Херсонській області, головного управління Державної податкової служби України у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Херсонській області, Головного управління Державної податкової служби України у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, про відшкодування майнової шкоди у розмірі 192 430,00 грн та моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що згідно договору оренди земельної ділянки від 15 жовтня 2010 року, укладеного між позивачем та Таврійською селищною радою Скадовського району Херсонської області, їй було передано в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 8,0100 га, яка розташована на території с. Таврія Скадовського району Херсонської області. Сторонами був погоджений строк дії договору оренди землі - 5 років з дня його державної реєстрації, яка проведена 22 травня 2012 року. Цільове призначення земельної ділянки - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, ділянка нормативною грошовою оцінкою 143 027,00 грн. Орендна плата визначена у розмірі 2 002,38 грн на рік, що становить 1,4% від нормативної грошової оцінки. ОСОБА_1 стверджує, що своєчасно і в повному обсязі сплачувала орендну плату, та своєчасно звернулась до селищної ради із заявою про подовження строку дії договору оренди земельної ділянки, проте рішенням Таврійської селищної ради Скадовського району Херсонської області від 24 травня 2017 року за № 101 дію договору припинено у зв`язку із тим, що позивач мала заборгованість по орендній платі у розмірі 6 416,33 грн. Таке рішення було прийнято на підставі довідки Головного управлінням ДФС у Херсонській області про наявність у позивача заборгованості з орендної плати у розмірі 6 416,33 грн. Аналогічну відповідь надано Скадовською районною державною адміністрацією Херсонської області про невиконання нею умов договору оренди землі, а саме несплату орендної плати протягом 3-х місяців. На підставі помилкових відомостей контролюючого органу в особі ГУ ДПСУ в Херсонській області про наявність заборгованості їй було відмовлено у подовженні договору оренди землі, що позбавило позивача земельної ділянки, яка була єдиним джерелом її існування. Для встановлення обставин щодо відсутності заборгованості по сплаті орендної плати, вона була змушена відвідувати районну та обласну податкові служби, Державну податкову службу в м. Києві.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 листопада 2020року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовлено.

ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 28 квітня 2021 року подала до Верховного Суду касаційну скаргуна рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 листопада 2020 рокута постанову Херсонського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

У червні 2021 року на виконання ухвали Верховного Суду від 25 травня 2021 року особою, яка подала касаційну скаргу, засобами поштового зв`язку подано уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В уточненій касаційній скарзі зазначається, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України) та необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Окрім того, посилається на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, однак не зазначає постанову Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні, що унеможливлює вирішення питання про відповідність зазначеної підстави касаційного оскарження положенням частини другої статті 389 ЦПК України.

У зв`язку з цим, суд також не може прийняти посилання на не дослідження судом зібраних у справі доказів, як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

У касаційній скарзі заявник в якості підстави касаційного оскарження зазначає пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, однак не вказує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду, від якого необхідно відступити, відтак вказані обставини не є підставою касаційного оскарження в розумінні статті 389 ЦПК України.

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 листопада 2020 рокута постанову Херсонського апеляційного суду від 25 березня 2021 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. О. Дундар