ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Херсон

справа № 655/1081/19

провадження № 22-ц/819/66/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарДундич А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Горностаївського районного суду Херсонської області у складі судді Посунько Г.А. від 26 листопада 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У грудні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначаючи, що 28 березня 2007 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 19 034,79 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення до 29 березня 2012 року, і зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки і комісію в строки та порядку, встановлені кредитним договором.

Посилаючись на порушення відповідачем умов договору щодо повернення кредитних коштів та щодо сплати процентів за користування ними, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитними зобов`язаннями станом на 31 жовтня 2019 року у розмірі 6 304,14 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом (тіло кредиту) 520,05 доларів США, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом 1 155,97 доларів США, заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом 128,94 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань 4 499,18 доларів США.

В процесі розгляду справи позивач змінив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача, який прострочив виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми заборгованості (520,05 доларів США), яка виникла за період з 31 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2019 року, у розмірі 46,84 доларів США, що в еквіваленті складає 1 170,53 грн, а також понесені судові витрати.

Рішенням суду від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

В апеляційний скарзі Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, зазначаючи, що висновки суду щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності не відповідають положенням цивільного законодавства та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц, відповідно до яких невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Антипенко В.П. викладені в ній доводи не визнав, висновки суду вважає правильними та обгрунтованими.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених з статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач, звернувшись до суду з позовом 10 грудня 2019 року, пропустив строк позовної давності стосовно додаткових вимог, нарахованих поза межами позовної давності до основної вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 28 березня 2007 року сторони уклали договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 15 352, 20 доларів США для придбання автомобіля та в розмірі 23 105, 20 грн на сплату страхових платежів. Кредит надано на строк до 28 березня 2012 року (включно) зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди за надання фінансового інструменту (комісії за користування кредитом) в розмірі 1% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту.

Свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом ОСОБА_1 виконав неналежно, в зв`язку із чим ПАТ комерційний банк «Приватбанк» в травні 2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, розмір якої станом на 01.04.2014 року становив 1 054, 83 доларів США, із яких, серед інших платежів, заборгованість за кредитом становила 520,05 доларів США.

Рішенням Горностаївського районного суду Херсонської області від 29 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 20 січня 2015 року, у задоволенні позову банку відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

При цьому суди встановили наявність у відповідача кредитної заборгованості, зокрема за тілом кредиту у розмірі 520,05 доларів США, та дійшли висновку, що кінцевим строком погашення вказаної суми кредитних коштів згідно з умовами кредитного договору є 24.04.2011 року.

Позивач вважає зобов`язання ОСОБА_1 невиконаними та нараховує на прострочену суму кредиту три відсотки річних на підставі статті 625 ЦК України.

Відповідач заявив про застосування позовної давності.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Сплив позовної давності не є підставою для припинення зобов`язання.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три відсотки річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи, що проведене належним чином виконання зобов`язання у спірних правовідносинах не відбулося, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що правовідносини сторін за кредитним договором не припинилися, відповідач як боржник не звільнений від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а банк як кредитор не позбавлений права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначений висновок відповідає висновку, викладеному у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) і згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України підлягає врахуванню судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Ураховуючи викладене, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

До такого висновку дійшов Верховний Суд, виклавши його, зокрема у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц.

Суд на наведені положення норм матеріального права та висновки Верховного Суду не зважив і дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, тому ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Оскільки 03 вересня 2020 року позивач звернувся за стягненням з ОСОБА_1 трьох процентів річних за час прострочення з 31.10.2016 року до 31.10.2019 року, та при первісному зверненні до суду з позовом в грудні 2019 року зазначених вимог не заявляв, колегія суддів вважає, що його право на стягнення передбачених статтею 625 ЦК України коштів обмежується трьома роками, які передували подачі такого позову в межах предмета спору, а саме: з 03 вересня 2017 року по 31.10. 2019 року.

З огляду на те, що період прострочення становить 788 днів, а не 1096 днів, як визначив позивач, три проценти річних від простроченої суми кредиту становить 33,68 доларів США (520,05х3х788:365:100), які й підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, оскільки такий відповідно до частини другої статті 533 ЦК України має визначатися за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а не на день ухвалення судового рішення.

Наведений висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц.

Ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції відхиляє заперечення представника відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, з приводу того, що сплив позовної давності до основної вимоги є підставою для відмови у позові стосовно стягнення відсотків та інших платежів, оскільки предметом спору у цій справі є не додаткова до основної вимоги, а вимога щодо застосування відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, яка є самостійною вимогою, що ґрунтується на приписах статті 625 ЦК України та праві кредитора вимагати сплати трьох процентів від простроченої суми, які підлягають нарахуванню аж до виконання зобов`язань належним чином.

У зв`язку із ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення, відповідно до приписів частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним на сплату судового збору при поданні позовної заяви та апеляційної скарги витрати, розмір яких пропорційно до задоволених позовних вимог становить 3 770грн 86 коп. (33,68х100:46,84=71,9% ; 2 363,11+2 881,50=5 244,60 х71,9:100), ( а. с. 18, 142, 152).

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» частково задовольнити.

Рішення Горностаївського районного суду Херсонської області від 26 листопада 2020 року скасувати і постановити нове судове рішення.

Стягнути із ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», який знаходиться в м.Києві, вул. Грушевського, 1д, ідентифікаційний код юридичної особи в , три проценти річних від простроченої суми за період з 03.09.2017 року по 31.10.2019 року у розмірі 33, 68 доларів США (тридцять три долари США 68 центів) та судові витрати в розмірі 3 770 грн 86 коп. (три тисячі сімсот сімдесят гривень 86 коп.) .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: І. В. Склярська

Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 26 лютого 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова