Справа № 263/2435/21
Провадження № 4-с/263/19/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2020 року м. Маріуполь

Суддя Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області Шатілова Л.Г., ознайомившись зі скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Бондаренко В.В. щодо арешту коштів боржника у виконавчому провадженні № 61108422,

ВСТАНОВИВ:

24 лютого 2021 року до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Бондаренко В.В. щодо арешту коштів боржника у виконавчому провадженні № 61108422.

У своїй скарзі заявник ОСОБА_1 порушує питання про поновлення строку на звернення з указаною скаргою, на обґрунтування якого зазначила, що про арешт коштів дізналась у листопаді 2020 року, та намагаючись вирішити питання в досудовому порядку звернулась до виконавчої служби з відповідною заявою про зняття арешту з рахунку, але отримала відмову на таке звернення. Вважала, що строк на звернення до суду зі скаргою пропущено з поважних причин, оскільки збір всіх необхідних документів для подачі скарги до суду зайняв час, та лист Центрального ВДВС у місті Маріуполі від 25.12.2020 року отримала лише в лютому 2021 року.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску заявником строку для звернення до суду зі скаргою, суддя виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважать, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи (пункт «а» частини 1 статті 449 ЦПК України).

Частиною 2 статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що строки звернення зі скаргою є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Наприклад, при оскарженні бездіяльності зазначених осіб у вигляді невжиття заходів з примусового виконання судового рішення до уваги може бути взято ті обставини, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження і не отримав у визначений законом строк (з урахуванням поштового обігу) задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він із матеріалами виконавчого провадження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

ЄСПЛ у рішенні від 06 вересня 2005 року у справі «Салов проти України» зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову «передбачений законом», є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись «законом», якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, ЄСПЛ підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

Звертаючись до суду із скаргою ОСОБА_1 зазначає, що про арешт коштів дізналась у листопаді 2020 року та звернулась до виконавчої служби з відповідною заявою про зняття арешту з рахунку, однак у її задоволенні було відмовлено. Лист Центрального ВДВС у місті Маріуполі від 25.12.2020 року про відмову в задоволенні заяви про зняття арешту отримала у лютому 2021 року.

Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження факту отримання листа Центрального ВДВС у місті Маріуполі від 25.12.2020 року до суду надано не було, крім того, скаржник взагалі не зазначає, коли саме отримала зазначений лист, враховуючи що десятиденний строк звернення до суду міг бути пропущений навіть в разі отримання зазначеного листа у лютому 2021 року, як зазначає скаржник.

Згідно ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 127 ЦПК України про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

На підставі викладеного, необхідно дійти висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, у зв`язку з чим скарга на дії державного виконавця підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст. 3, 447-449 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для звернення до суду зі скаргою дії державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Бондаренко В.В. щодо арешту коштів боржника у виконавчому провадженні № 61108422, - відмовити.

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Бондаренко В.В. щодо арешту коштів боржника у виконавчому провадженні № 61108422, залишити без розгляду.

Ухвалу суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції безпосередньо або через Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Л.Г. Шатілова