Справа № 440/1219/19 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/811/510/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів:Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Симця В.І.,

за участі: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Буського районного суду Львівської області від 24 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2019 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Татух М.Д. звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , у якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 , а він є тестем ОСОБА_3 та дідом ОСОБА_5 . У 2012 році відповідачі були вселені у вказаний житловий будинок, де вони були зареєстровані та певний час проживали. За час свого проживання у цьому будинку відповідачі конфліктували з позивачем, руйнували його майно та порушували права позивача як власника даного будинку. Крім того, відповідачі вже більше року не проживають у спірному будинку та не є членами його сім`ї, однак добровільно знятись із реєстраційного обліку вони відмовляються. Оскільки відповідачі більше року не проживають за місцем реєстрації у будинку позивача, що створює йому майнову шкоду через нарахування комунальних платежів, виходячи із числа зареєстрованих у спірному будинку осіб (відповідачів), які не сплачують указаних платежів і не беруть участі в спільному побуті та утриманні житла, а позивач не може отримати субсидію на оплату комунальних послуг. Відтак, позивач вважає, що відповідачі втратили право на користування спірним житлом, а тому в порядку ст. 72 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України просив задовольнити позовні вимоги шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком позивача.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 24 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

З рішенням суду не погоджується, вважає що рішення винесене з- грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та неналежно дослідив і не надав належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам і покликанням позивача, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що посилання відповідача на вимушене виселення через конфлікт з ним, позивачем по справі, який його побив, поставив грати на будинку та не впустив їх до спірного житла, а тому опинившись на вулиці, вони вимушено переїхали в інше житло в смт.Красне, є неправдивими, оскільки нанесення ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень мало місце вже після прийняття ними рішення про виселення із займаного житла в АДРЕСА_1 .

Крім того, в провадженні Буського районного суду Львівської області перебувала і цивільна справа за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про вселення у житлове приміщення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, стягнення коштів за ремонт в сумі 6 665 грн, та повернення бензопили. Однак, в судовому засіданні ОСОБА_3 та представник обох позивачів адвокат Лукащук Я.М. заявлені позовні вимоги підтримали частково, зокрема покликались на те, що на даний час вони не бажають вселятись у спірний житловий будинок та не підтримують заявлених вимог у цій частині з метою запобігання повторення конфлікту з відповідачем.

Вказує, що оскільки відповідачі по справі втратили статус члена сім`ї власника спірного будинку, будь-яких правочинів між ними щодо користування вказаним житловим приміщенням вчинено не було, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 вибули із спірного будинку до іншого місця проживання.

Просить скасувати рішення Буського районного суду Львівської області від 24 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю, оскільки відповідачі вселились у спірне житло як родичі позивача, на законних підставах там зареєстровані, їх непроживання зумовлене поважними причинами (конфліктом із позивачем та його протиправною поведінкою), постійного житла не мають та вимушено винаймають інше житло. Відтак, суд вважав, що відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщеннями, передбачені нормами статей 71, 72 ЖК УРСР, які позивач обрав як підставу заявленого ним позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 в цілому, що вбачається із реєстраційного посвідчення Львівського НОМЕР_1 від 14.01.2002 року, який відповідач набув на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 14.12.2001 року.

У спірному житловому будинку зареєстровані сторони по справі, а саме позивач ОСОБА_1 (із 08.02.2002) та відповідачі ОСОБА_3 (із 07.03.2012), який є зятем позивача та ОСОБА_5 (із 07.03.2012), яка є онукою позивача. Наведене підтверджується долученою до справи довідкою Буської міської ради №410 від 12.03.2020 року.

Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 05.11.2019, що відповідачка ОСОБА_5 змінила прізвище у зв`язку із укладенням шлюбу на « ОСОБА_7 ».

Крім того, відповідачка ОСОБА_4 є інвалідом з дитинства ІІ групи, про що вбачається із посвідчення серії НОМЕР_3 , копія якого долучена до справи.

Із долучених до справи позивачем копій актів від 24.05.2018, 22.10.2018, 04.04.2019, складених працівниками Буської міської ради Рудіон Л.А., ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , за участю сусідів: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , вбачається те, що під час обстеження житлового будинку по АДРЕСА_1 встановлено, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровані у вищевказаному житловому будинку, але фактично за місцем реєстрації не проживають.

Окрім того, зазначені вище фактичні обставини справи встановлені рішенням Буського районного суду Львівської області від 29.01.2019 року.

Також встановлено, що відповідачі не проживають в житловому будинку позивача з поважних причин, зокрема, внаслідок протиправної поведінки позивача ОСОБА_1 щодо відповідачів, пов`язаної через неприязні відносини між ними з осені 2017 року, які згодом переросли в заподіяння позивачем легких тілесних ушкоджень відповідачу ОСОБА_3 , що мало місце 23 жовтня 2017 року на подвір`ї будинку по місцю їх спільного проживання по АДРЕСА_1 , за що позивача ОСОБА_1 було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України із призначенням йому покарання у виді штрафу, що підтверджується вироком Буського районного суду Львівської області від 27.07.2018 року, який набрав законної сили.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Враховуючи те, що відповідачі не проживають в житловому будинку позивача з поважних причин, зокрема, внаслідок протиправної поведінки позивача ОСОБА_1 щодо відповідачів, пов`язаної через неприязні відносини між ними з осені 2017 року, які згодом переросли в заподіяння позивачем легких тілесних ушкоджень відповідачу ОСОБА_3 , що мало місце 23 жовтня 2017 року на подвір`ї будинку по місцю їх спільного проживання по АДРЕСА_1 , за що позивача ОСОБА_1 було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України із призначенням йому покарання у виді штрафу, що підтверджується вироком Буського районного суду Львівської області від 27.07.2018 року, який набрав законної сили, колегія суддів приходить до висновку, що їхня відсутність у вказаному житловому приміщенні понад шість місяців, які передували зверненню до суду, без поважних причин не доведено належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що посилання позивача на тривале непроживання відповідачів у спірному будинку саме без поважних причини не відповідають дійсності, відтак правові підстави для визнання останніх такими, що втратили право проживанні в такому житлі, відсутні.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року.

Окрім цього, варто зазначити, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що не може взяти до уваги покликання представника позивача адвоката Татух М.Д. в судовому засіданні на положення частини другої статті 406 ЦК України (сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення), як на іншу, ніж заявлена позивачем, підставу для задоволення заявленого позову, оскільки дане покликання представника позивача мало місце усно та в судовому засіданні після початку судового розгляду справи по суті.

Колегія суддів зазначає, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача на неналежну, невідповідну норму закону суд, встановивши фактичні підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.

Суд має виходити з того, що лише фактичні підстави позову визначають межі судового розгляду, що не позбавляє суд повноважень визначити ту норму права, що належить застосувати до оцінки спірних відносин та їх правильного регулювання.

Неправильне зазначення позивачем правових норм на обґрунтування позову не є визначальним для суду при вирішенні питання про те, яким законом потрібно керуватися при захисті права позивача.

Проте, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України з наступних підстав.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Оскільки, судом було встановлено, що відповідачі не проживають у спірному житловому будинку з поважних причин, не мають іншого житла, колегія суддів приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 24 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 червня 2021 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.