Справа № 467/428/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання - Савчук О.І.

державного виконавця Дзгоєвої Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка подання головного державного виконавця Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа,-

ВСТАНОВИВ :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

Головний державний виконавець Арбузинського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) внесла на розгляд суду подання про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, посилаючись, зокрема, на те, що на виконанні у відділі знаходиться виконавчий напис, учинений нотаріусом 30 листопада 2020 року, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» заборгованості на загальну суму 162 011,00 грн.

На сьогоднішній день, боржник погашення заборгованості не здійснює, будь - яких дій, спрямованих на це не вживає, тим самим ухиляється від виконання виконавчого напису, що зумовлює вжиття відносно неї заходів примусового виконання.

Позиція учасників судового провадження

В судовому засіданні головний державний виконавець підтримала внесене нею подання з підстав, що у ньому викладені, і просила його задовольнити.

В силу ч.4 ст. 441 ЦПК України подання розглядається судом без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб з участю державного виконавця.

Мотиви суду і положення закону, якими він керувався при постановленні ухвали у ракурсі установлених фактичних обставин цієї справи

У свою чергу, суд, вивчивши зміст подання, проаналізувавши надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, виходив із такого.

30 листопада 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. учинено виконавчий напис про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» заборгованості за кредитним договором №421013 від 30 березня 2018 року на загальну суму 162 011,00 грн.

14 грудня 2020 року головним державним виконавцем Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Дзгоєвою Т.Ю. відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого напису.

Цього ж дня, постановою державного виконавця накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1

12 січня 2021 року постановами державного виконавця було звернуто стягнення на доходи боржника, так як було установлено, що остання отримує пенсію в Южноукраїнському об`єднаному управління ПФУ, дохід від надання земельної ділянки в оренду у СТОВ «Промінь».

Станом на 03 лютого 2021 року на рахунки боржника ОСОБА_1 , відкриті в АТ КБ «ПриватБанк», накладено арешт.

Постановами державного виконавця від 15 квітня 2021 року та від 13 травня 2021 року було накладено арешт на кошти боржника та звернуто стягнення на доходи.

Отже, судом установлено, що ОСОБА_1 є учасником виконавчого провадження, зокрема, з примусового виконання виконавчого напису про стягнення із неї на користь ТОВ «Веллфін» заборгованості на загальну суму 162 011,00 грн.

При цьому, боржник отримує доходи у виді пенсії, орендної плати та має відкриті рахунки у банку.

Таким чином, державним виконавцем були ужиті ряд заходів щодо примусового виконання виконавчого напису в рамках виконавчого провадження № 63910029, боржником у якому є ОСОБА_1 .

Тому, вирішуючи порушене державним виконавцем питання, суд ураховував наступне.

Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) встановлено право виконавця у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Водночас, порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 року № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі -Закон).

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 6 вказаного Закону право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли, зокрема, він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

На підставі ч.3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

За змістом зазначених норм підставою встановлення обмеження є доведеність факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.

Оскільки поняття «ухилення» законодавчо не визначено та має оціночний характер, судова практика вважає ухиленням з об`єктивної сторони діяння або бездіяльність боржника, які полягають в навмисному чи іншому свідомому невиконанні обов`язку.

На підставі наведеного вище, можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобов`язань», варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

У даному випадку було встановлено, що ОСОБА_1 є учасником виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису і державним виконавцем здійснено ряд дій, спрямованих на його виконання, як то, накладено арешт на доходи.

При цьому, боржник отримала постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, що підтверджується, зокрема, даними списку №1270 згрупованих відправлень рекомендованих листів від 17 грудня 2020 року та даними трекінгу, із якого слідує, що відправлення вручене їй особисто 19 грудня 2020 року.

Разом із цим, суду не було надано жодних відомостей про те, що боржник викликалась державним виконавцем для надання пояснень чи то декларації.

Однак, згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, державний виконавець здійснює необхідні заходи для своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб і порядок визначені виконавчим документом.

У даному випадку вбачається лише сам факт невиконання боржником виконавчого напису, проте, відсутні достовірні і переконливі відомості про те, що боржник свідомо ухиляється від такого.

Так, ЄСПЛ неодноразово констатував, що у світлі принципу пропорційності окрім складності встановлення та залишення широких меж розсуду для суб`єктивності, намір боржника у випадках несплати боргу, встановленого судом, не міг бути єдиною підставою, що обґрунтовує оскаржуване обмеження, якщо воно тривало після закінчення початкового короткого періоду. Дійсно, компетентний відділ повинен бути здатним пояснити, як заборона виїзду може допомогти стягнути борг з урахуванням конкретної ситуації заявника та будь-яких інших особливих обставин справи.

Отже, відповідно до частини 2 статті 10 ЦПК наявність обставин, за яких може бути встановлено обмеження, в тому числі і наявність умислу боржника на ухилення від виконання зобов`язань, покладається на суб`єкта подання - державного виконавця. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатись винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Сам факт наявності невиконаних зобов`язань не може бути достатньою підставою для встановлення обмеження у виїзді за межі України.

Однак, подання державного виконавця не містить жодних посилань на конкретні факти навмисного чи іншого свідомого невиконання обов`язку ОСОБА_1 та доказів на підтвердження цих фактів.

При цьому, як вказував суд вище, не доведено того, що державний виконавець хоча б викликав боржника для надання пояснень, звертався із поданням про її примусовий привід чи то склав акт про відсутність боржника за місцем проживання.

Відсутні й дані про те, що боржник взагалі перетинала кордон України.

Тому, залишається незрозумілим, яким чином обмеження її у праві виїзду за межі України сприятиме виконавчому провадженню.

Як наслідок, суд вважає, що у цьому випадку, що у цьому випадку відсутній достатній обсяг доказів того, що державним виконавцем були вжиті достатні заходи для примусового виконання виконавчого документа.

Інакше кажучи, має бути доведеним, що виконавчий документ не можливо виконати без застосування такого заходу, про який йдеться у поданні.

Як наслідок, враховуючи вищевикладене і той факт, що державним виконавцем не надано суду доказів про свідоме умисне ухилення боржника від виконання виконавчого напису, а так само і того, що вжиті ним заходи в рамках виконавчого провадження були достатніми і вичерпними, у задоволенні цього подання слід відмовити.

Проте, таке не позбавляє державного виконавця права повторного звернення до суду з аналогічним поданням за умови вичерпання всіх передбачених законом заходів, направлених на встановлення місця знаходження боржника.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд зазначає, що розшук боржника є істотним втручанням у приватне життя особи у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод ( Рим, 04.ХІ.2950 р.), і тому має бути легітимним, виправданим та пропорційним цілям, які мали бути досягнуті.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у п.33 рішення ЄСПЛ у справі «Фельдман проти України», за яким будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті.

Як наслідок, внесення такого подання є передчасним, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Тому, з цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 260, 261, 438 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання головного державного виконавця Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа відмовити.

Копію ухвали направити заявнику та стягувачу.

Ухвала може бути оскаржена учасниками справи або особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 15 (п`ятнадяцяти) днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя І.В. Явіца