ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/131/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №706/1547/18 Категорія: 301030300 Олійник М. Ф.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.
за участю секретаряЧуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та просила суд:

- визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 та виділити в натурі згідно з варіантом розподілу, який буде розроблений за висновком судової будівельної експертизи, виділивши ОСОБА_2 другу половину житлового будинку з надвірними будівлями;

- визнати за нею право власності на Ѕ частину присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0,2376 га для ведення особистого селянського господарства та виділити її в натурі згідно з висновком судової технічної експертизи, виділивши ОСОБА_2 другу половину земельної ділянки;

- розділити інше майно подружжя, виділивши їй мотоблок «Кентавр», вартістю 9503 грн., холодильник двокамерний, вартістю 4500 грн., та виділивши ОСОБА_2 автомобіль «СЕНС», д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 30 000 грн., електромлин, вартістю 2500 грн., бензокосу «Старт», вартістю 2500,00 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь за перевищення частки у майні 10 998 грн та 8 000 грн з відсотковими нарахуваннями боргу;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу.

Прізвище позивачки змінене з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » у зв`язку з розірванням шлюбу з відповідачем у справі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 вказувала, що 20 червня 2014 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. В шлюбі в них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проживання однією сім`єю припинено 04 квітня 2018 року. В одноосібному володінні ОСОБА_2 залишилось усе майно, яке набуте ними у шлюбі.

Зокрема, на підставі договорів купівлі-продажу від 22 листопада 2016 року, посвідчених нотаріусом, на ім`я ОСОБА_2 ними за 100.000 грн. придбано у спільну сумісну власність житловий будинок, загальною площею 65,8 кв. м та господарські будівлі, а також присадибна земельна ділянка площею 0,2376 га по АДРЕСА_1 .

Крім того, на ім`я позивачки за кошти, отримані в кредит в «ПриватБанку», придбано мотоблок «Кентавр» МБ 207ОБ/М2. Станом на 04.04.2018 за нього сплачено 9 503 грн.

01 травня 2018 року нею до повного розрахунку за мотоблок доплачено 1 050 грн.

На ім`я ОСОБА_2 куплений автомобіль «Сенс», д.н.з. НОМЕР_1 , (конфіскат «А-Банку»), за який виплачений вступний внесок та провадились щомісячні платежі з кредитної картки ОСОБА_2 по 2 000 грн. Станом на 04 квітня 2018 року виплачено не менш як 30 000 грн.

Також куплений холодильник в 2014 році за 4 500 грн., електромлин за 2 500 грн., бензокоса «Старт» за 2 500 грн.

За погодженням сторін для потреб сім`ї на її кредитну картку в «ПриватБанку» за № НОМЕР_2 отримано кредит, розмір якого станом на 04 квітня 2018 року становить 16000 грн.

Таким чином, всього сторонами набуто майна на загальну суму 149 003 грн. та є спільний борг на суму 16 000 грн. з нарахованими процентами.

Взаємної згоди щодо розподілу майна немає. ОСОБА_2 не допускає її до майна. В грошовому виразі частка кожної із сторін становить 74 501 грн. 50 коп., а у боргах 8 000 грн. з нарахуваннями відповідних відсотків.

Позивачка зазначила, що набуте майно має бути розподілене в натурі. Житловий будинок з господарськими будівлями може бути технічно розподілений на дві квартири. Мотоблок «Кентавр» має бути виділений їй, автомобіль «Сенс» має бути виділений відповідачу. Їй має бути виділений холодильник, а відповідачу - електромлин та бензокоса. На її користь має бути стягнута з відповідача грошова компенсація за перевищення Ѕ частини у майні та 8 000 грн з відсотковими нарахуваннями боргу. Борг набутий за погодженням сторін. ОСОБА_2 ухилявся від праці, не мав джерела доходу в останній рік спільного проживання, тому був отриманий кредит на утримання сім`ї.

Ухвалою районного суду від 29 жовтня 2020 року позовні вимоги в частині виділення в натурі Ѕ частини житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель по АДРЕСА_1 та Ѕ частини земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,2376 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, залишено без розгляду.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:0066, площею 0,2376 га, наданої для ведення особистого селянського господарства.

У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 412 грн. 50 коп.

Рішення мотивовано тим, що житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка набуті подружжям за час шлюбу, тому належать сторонам на праві спільної сумісної власності.

Відмовляючи в частині позовних вимог щодо розподілу рухомого майна подружжя, зокрема, мотоблоку «Кентавр», холодильника двокамерного, електромлина, бензокоси «Старт», суд вказав, що позивачем не надані належні докази на підтвердження вартості вказаного майна. Крім того, стороною позивача не надані паспорти на зазначене майно. Довідка АТ КБ «ПриватБанк» на оформлення послуги «Миттєва розстрочка» для придбання мотоблоку «Кентавр» судом не взята до уваги, оскільки у ній зазначено, що заявка виконана 30 липня 2018 року, тобто поза межами часу спільного проживання сторін.

Відмовляючи в частині позовних вимог щодо автомобіля «Сенс», суд виходив з того, що відповідачем не були виконані в повному обсязі умови договору лізингу, а тому право власності на автомобіль, що був предметом договору, не набуте, а тому транспортний засіб не є об`єктом спільного сумісного майна подружжя.

Оскільки суд відмовив у задоволенні позову в частині розподілу рухомого майна, тому відмовив і в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 10 998 грн. грошової компенсації за перевищення частки у рухомому майні.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 8000 грн. з відсотковими нарахуваннями (половина кредиту в інтересах сім`ї), місцевий суд вказав на солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Проте, оскільки заборгованість позивачем погашена не була, то право на стягнення заборгованості за кредитним договором з подружжя як солідарних боржників має банк. Право на зворотну вимогу (регрес) до іншого солідарного боржника у позивача ОСОБА_1 могло б з`явитись у разі виконання солідарного обов`язку, однак доказів цього нею подано не було. Тому у неї відсутнє право на стягнення в порядку зворотної вимоги (регресу) з іншого з подружжя заборгованості за вказаним рахунком.

В частині відмови у стягненні на користь позивачки понесених нею судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, районний суд вказав на неподання позивачкою попереднього розрахунку суми судових витрат та детального опису наданих послуг.

ОСОБА_5 , не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржила його в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом помилково не проведено розподіл рухомого майна між сторонами, зокрема мотоблоку «Кентавр» вартістю 9 503 грн. холодильника двокамерного вартістю 4 500 грн., електромлина вартістю 2 500 грн., бензокоси «Старт» вартістю 2 500 грн, оскільки відповідач, не заперечуючи наявності та вартості цього майна, погоджувався на виділ позивачці мотоблоку та холодильника.

Крім того, апелянтка вказала, що борг за кредитною картою в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 16 000 грн. також є спільним боргом колишнього подружжя, і цей борг погашений позивачкою, а тому підлягає розподілу шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки Ѕ його частки.

В частині стягнення половини вартості вступного внеску та щомісячних платежів, сплачених за договором лізингу для купівлі автомобіля «Сенс», апелянтка вказує, що набуття права власності на автомобіль не має правового значення, оскільки за час спільного проживання за договором фінансового лізингу за автомобіль відповідачем сплачено 16 732 грн., що підтверджується випискою по рахунку, а позивачка просить лише компенсацію половини сплаченої суми, тому така вимога, на її переконання, є законною і підлягає до задоволення.

Посилаючись на вказані доводи, просить скасувати рішення в частині відмовлених вимог та ухвалити рішення, яким розділити рухоме майно сторін, виділивши позивачці мотоблок «Кентавр» вартістю 9503 грн., холодильник двокамерний вартістю 4500 грн, ОСОБА_2 виділити електромлин вартістю 2500 грн., бензокосу «Старт» вартістю 2500 грн.

Також просить стягнути з відповідача Ѕ суму боргу, що був станом на 04.04.2018, в розмірі 8301,31 грн. та Ѕ частину сплачених платежів за автомобіль за договором фінансового лізингу в розмірі 8366,06 грн., а всього 16667 грн.

Просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за відшкодування витрат по сплаті судового збору додатково 413 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн., а також 1261,20 грн. витрат за апеляційний розгляд.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Рішення в частині позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку не оскаржується, тому не переглядається апеляційним судом відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

З матеріалів справи встановлено, що сторони з 20.06.2014 перебували в шлюбі, що стверджується копією свідоцтва про шлюб сторін. З 04.04.2018 сторони припинили спільне проживання, що стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї позивача.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про поділ рухомого майна подружжя, а саме, мотоблоку «Кентавр», холодильника двокамерного, електромлина, бензокоси «Старт», з тих підстав, що позивачка не надала підтверджень вартості вказаного майна.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду в цій частині.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

В силу приписів частини 1 та частини 2 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Згідно із частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як роз`яснено в пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова Пленуму), до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК).

Згідно пункту 22 Постанови Пленуму поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Отже, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділене між сторонами. Загальна ідея поділу майна полягає у припиненні режиму спільності й виникненні на його основі режиму роздільності майна. Кожен із подружжя після поділу майна стає власником тієї чи іншої речі або сукупності речей і не пов`язує свої дії щодо володіння, користування та розпорядження майном з іншим із подружжя.

Поділ спільного майна подружжя може бути здійснено під час існування шлюбу, у процесі його розірвання, а також після розірвання шлюбу.

При поділі майна суд, в першу чергу, визначає майно подружжя, яке підлягає поділу. При поділі майна подружжя мають встановлюватися, зокрема: речі (окрема річ або сукупність речей), які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Поділ майна здійснюється з урахуванням дійсної вартості речей, які належать подружжю на праві спільної власності, на час поділу майна.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

Позивачка у позові просила поділити між подружжям рухоме майно, виділивши їй мотоблок «Кентавр» вартістю 9503 грн., холодильник двокамерний вартістю 4500 грн, ОСОБА_2 виділити електромлин вартістю 2500 грн., бензокосу «Старт» вартістю 2500 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд вказав, що позивачка не надала підтверджень про вартість такого майна.

Однак, допитаний у суді першої інстанції відповідач визнав існування такого майна, а заявлену позивачкою вартість не спростував, фактично з нею погодився, зазначивши лише, що вартість мотоблоку «Кентавр» наразі становить близько 8500 грн. без надання будь-яких підтверджень такої вартості.

Довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 01.08.2018 (т. 1 а.с. 8) підтверджується, що 01.03.2018 оформлена послуга Миттєва розстрочка на суму 10553 грн. в магазині Агромеханіка, товар мотоблок «Кентавр» МБ-2070Б/М2. Крім того, наявність цього майна підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 13.04.2018 (т.1 а.с. 18).

Таким чином, висновок суду про те, що мотоблок «Кентавр» був придбаний після того, як сторони припинили спільне проживання (04.04.2018) не відповідає матеріалам справи.

З огляду на викладене, мотоблок «Кентавр» входить до обсягу майна подружжя, яке може бути поділено одній із сторін.

Виходячи з того, що сторони фактично погодились з існуванням цього майна та його вартості, не заперечували проти його поділу, колегія суддів вважає за можливе в судовому порядку поділити заявлене рухоме майно відповідно до орієнтовної вартості, яку вказала позивачка у позові та яку не спростував відповідач, а саме: холодильник двокамерний вартістю 4500 грн, електромлин вартістю 2500 грн., бензокосу «Старт» вартістю 2500 грн., мотоблок «Кентавр» 9503,00 грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про виділення мотоблоку «Кентавр» (9503,00 грн.) позивачці ОСОБА_5 , а холодильник двокамерний вартістю 4500 грн, електромлин вартістю 2500 грн., бензокосу «Старт» вартістю 2500 грн. виділити у власність ОСОБА_2 .

Таке рішення, на думку колегії суддів, буде справедливим і відповідає інтересам та бажанням обох сторін. При цьому, вартість рухомого майна, що виділяється кожному з подружжя, є приблизно однаковою.

Що стосується стягнення боргу за кредитною карткою, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним ізподружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Позивач ОСОБА_5 у позовній заяві просила поділити боргові зобов`язання за кредитною карткою, стягнувши з відповідача на її користь 8000 грн. з відсотковими нарахуваннями. Зазначила, що за погодженням сторін для потреб сім`ї на її кредитну картку в «ПриватБанку» за № НОМЕР_2 отримано кредит, розмір заборгованості за яким станом на 04.04.2018 р. становив 16000 грн. Цей борг, на її думку, є спільним.

Позивачем до позовної заяви була долучена виписка АТ КБ «ПриватБанк» з її рахунків за період 01.01.2012 01.07.2018. З наданої виписки встановлено, що з кредитної картки, оформленої на ім`я ОСОБА_7 , знімались готівкові кошти, здійснювалось погашення тіла кредиту, списувались відсотки за використання кредитного ліміту та пеня за прострочку за кредитом, придбавались товари та послуги без їх конкретизації, переказувались кошти між рахунками (т. 1 а.с. 9-16).

При цьому, з наявних в матеріалах справи доказів не можливо встановити, що боргові зобов`язання за укладеним кредитом виникли саме у подружжя та саме в інтересах сім`ї. Позивачкою не доведено, що сторони отримували за кредитні кошти майно з цільовим призначенням для використання в інтересах сім`ї.

Таким чином, підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки 8000 грн. з відсотковими нарахуваннями за кредитною карткою не встановлено.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В позовній заяві ОСОБА_5 у мотивувальній та прохальній частинах позову просила виділити автомобіль ЗАЗ-ДЕУ СЕНС відповідачу з присудженням їй грошової компенсації з урахуванням вартості всього обсягу спільного майна подружжя.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги у зв`язку з тим, що подружжя не набуло право власності на вказаний автомобіль, оскільки на підставі договору лізингу від 02.06.2017 у відповідача виникло право користування, а не право власності.

Як видно зі змісту заяви про приєднання до публічного договору № АВН0АІ00000072 від 02.06.2017 р. та додатків № 1 та № 2 до нього, копії яких надані АТ «Акцент-Банк» на виконання ухвали суду про витребування доказів та наявні в матеріалах справи, відповідач ОСОБА_2 (лізингоодержувач) приєднався до публічного договору про надання фінансового лізингу з ТОВ «Автокредит Плюс» (лізингодавець), відповідно до якого предметом лізингу є автомобіль «ЗАЗ-ДЕУ СЕНС Т13110». Строк лізингу 36 місяців з моменту підписання додатку № 2 до договору.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу, копія якого наявна в матеріалах справи, власником останнього є ТОВ «Автокредит Плюс».

Оскаржуючи рішення в цій частині, позивачка в апеляційній скарзі вказує, що вона «не претендує на Ѕ вартості автомобіля чи на сам автомобіль», стверджує, що вона «просила суд стягнути з відповідача Ѕ виплаченої суми, тобто 8366,06 грн.»

В апеляційній скарзі позивачка змінила вимогу стосовно автомобіля, та вказує, що просила суд стягнути половину коштів, сплачених подружжям за вказаний автомобіль, тобто суму 8366,06 грн.

З заявою про зміну предмета або підстав позову відповідно норми ч. 3 ст. 49 ЦПК України вона не зверталась.

Оскільки вимога про розподіл сплачених коштів за договором лізингу виходить за межі позовних вимоги (про виділення у власність автомобіля одному з подружжя з присудженням грошової сатисфакції іншому з подружжя), тому апеляційний суд позбавлений можливості розглянути таку вимогу апеляційної скарги.

За наслідком перегляду рішення щодо позовної вимоги про виділення відповідачу автомобіля з присудженням позивачці грошової компенсації, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний автомобіль не належить сторонам на праві спільної сумісної власності, не входить до обсягу майна подружжя, а тому не може бути поділений між ними.

При цьому, суд першої інстанції правильно посилався на ч. 2 ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг», згідно з якою якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше. Договором між відповідачем ОСОБА_2 та ТОВ «Автокредит Плюс» інше не передбачено, тобто право власності на автомобіль переходить до ОСОБА_2 в разі та з моменту сплати останнім визначеної договором ціни.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення в частині розподілу рухомого майна, а саме: мотоблоку «Кентавр», холодильника двокамерного, електромлина, бензокоси «Старт» відповідно до мотивувальної частини вказаної постанови.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Підтверджені понесені позивачкою судові витрати складаються з судового збору за звернення з позовом (826 грн. а.с. 1) та з апеляційною скаргою (1261,20 грн.).

За часткове задоволення позову та апеляційної скарги половина понесених позивачкою витрат підлягають компенсації відповідачем.

Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення (826+1261,20)/2=1043,60 (грн.).

Що стосується розподілу понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу, то така вимога не підлягає задоволенню у зв`язку з її необґрунтованістю.

Так, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п. 3 ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 3, 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

На підтвердження наданих позивачці послуг адвокатом надано договір про надання правничої допомоги та представництво в суді від 12.11.2018, ордер та квитанцію до прибуткового касового ордеру №49 від 12.11.2018 на суму 3000 грн. (а.с. 26-28 т. 1).

Разом з тим в матеріалах справи відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Посилання в апеляційній скарзі на «багаточисельність» судових засідань, в яких брав участь представник позивачки, не є підтвердженням та не є детальним описом наданих їй послуг адвокатом.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу позивачкою не підтверджені відповідно до вимог цивільно-процесуального закону, тому вимога про компенсацію судових витрат на правничу допомогу правильно залишена судом першої інстанції без задоволення.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2020 року скасувати в частині відмови в поділі майна подружжя: мотоблоку, холодильника, електромлина та бензокоси.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в цій частині задовольнити частково.

Виділити та визнати право власності за ОСОБА_1 на мотоблок «Кентавр» вартістю 9503,00 грн.

Виділити та визнати право власності за ОСОБА_2 на: холодильник двокамерний вартістю 4500 грн, електромлин вартістю 2500 грн., бензокосу «Старт» вартістю 2500 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1043,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.

Судді