Постанова

Іменем України

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа №714/877/15-ц

провадження №61-9219св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Калараша А. А., Петрова Є. В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою акціонерного товариства «Альфа Банк» на постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Половінкіна Н. Ю., Куляндт М. І., Одинака О. О.

учасники справи:

позивач - відповідач за зустрічним позовом - публічне акціонерне товариство «Альфа Банк»

відповідач - позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

особа, яка не брала участі у розгляді справ, подавала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

1. У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк») звернулося до ОСОБА_1 з позовом, у якому просило стягнути заборгованість кредитним договором, яка утворилась станом на 26 серпня 2015 року на загальну суму 480 578, 94 грн.

2. Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору

від 16 липня 2007 року №1927, укладеного між акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком (у подальшому змінив назву на публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» - далі ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 71 000 доларів США.

3. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями, в тому числі за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 .

4. Через невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

5. Ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області

від 16 листопада 2015 року залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -

ПАТ «Промінвестбанк».

6. У червні 2017 рокуОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Альфа Банк» з зустрічним позовом, у якому просив визнати недійсними кредитний договір від 16 липня 2007 року №1927 зі змінами від 18 вересня 2008 року № 1134.

7. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що при укладення оспореного кредитного договору ОСОБА_1 не було отримано згоди його дружини.

8. Крім того, кредитором не було надано необхідний обсяг інформації при укладенні договору, через що порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168.

9. ОСОБА_1 вважав, що договір кредиту від 16 липня 2007 року №1927, укладений між акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_1 не містить обов?язкових умов, визначених пунктом 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

10. Зазначав, що договір від 18 вересня 2008 року №1134 про внесення змін до договору кредиту від 16 липня 2007 року №1927 не містить зазначення детального розпису загальної вартості кредиту, чергових платежів.

11. Пункт 3.9 договору кредиту від 16 липня 2007 року №1927 суперечить принципам справедливості, оскільки покладає на позичальника всі ризики, повязані із знеціненням гривні, не передбачає обов`язкового зменшення процентної ставки у випадку збільшення вартості гривні.

12. Крім того пунктом 3.4 договору встановлено комісію, яку ОСОБА_1 має сплачувати на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

13. Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив зустрічний позов задовольнити.

14. Ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області

від 26 липня 2017 року позови об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

15. Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 року у складі судді Єфтемій С. М. позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 480 578,94 грн. Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

16. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Альфа Банк» мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання за договором кредиту, а відтак, право ПАТ «Альфа Банк» підлягає захисту на підставі частини першої статті 526 та частини першої статті 1054 ЦК України.

17. Рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову мотивоване недоведеністю вимог. Суд першої інстанції послався на правила, передбачені частиною першою статті 207, частиною першою статті 1055 ЦК України, частиною третьою статті 65 СК України, статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

18. Місцевий суд зазначив, що сторони узгодили істотні умови, посвідили підписом вчинення правочинів, ОСОБА_1 протягом тривалого часу виконував зобов`язання.

19. Суд першої інстанції вважав, що договір кредиту не є угодою щодо розпорядження спільним майном подружжя, яка потребує письмової згоди іншого з подружжя.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

20. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

21. Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області

від 16 серпня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 скасовано, у цій частині ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення зустрічних позовних вимог.

22. Визнано недійсним пункт 3.4 кредитного договору, укладеного 16 липня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний Промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_1 .

23. Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області

від 16 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь

ПАТ «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором та судового збору змінено.

24. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» за укладеним

16 липня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_1 кредитним договором грошові кошти в сумі 159 691,46 грн, що складаються з: кредиту в сумі 139 860,29 грн; процентів в сумі 13 688,25 грн; пені в сумі 6 142,92 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» судовий збір в сумі 1 218 грн.

25. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про додержанням вимог закону при укладенні договору кредиту, оскільки встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

26. З огляду на наявність підстав для визнання пункту 3.4 кредитного договору недійсним, апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції щодо доведеності невиконання ОСОБА_1 зобов`язання за договором зі сплати грошових коштів саме в сумі 480 578,94 грн.

27. Суд апеляційної інстанції вказав, що місцевий суд дійшов правильного висновку про недоведеність ненадання ОСОБА_1 у письмовій формі інформації, передбаченої пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10 травня

2007 року № 168, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не зазначення обов`язкових умов, визначених пунктом 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

28. Апеляційний суд також указав, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що кредитний договір від 16 липня 2007 року № 1927 не є розпорядженням майном подружжя, тому не потребує письмової згоди іншого подружжя.

29. Проте, апеляційний суд указав, що судом першої інстанції залишено поза увагою доводи ОСОБА_1 щодо спростування розрахунку заборгованості квитанціями про сплату ОСОБА_1 грошових коштів. Висновком додаткової судово-економічної експертизи спільного підприємства «Західно-Український Експертно-Консультативний центр» від 08 лютого 2019 року №388 встановлено, що заборгованість за кредитним договором згідно даних оригіналів квитанцій про сплату за виключенням суми сплаченої комісії станом на 26 серпня 2015 року становить кредит в сумі 5 181,93 доларів США, відсотки в сумі 507,16 доларів США, пеня в сумі 227,60 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 159 691,46 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30. У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року, ПАТ «Альфа Банк» просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

31. Касаційна скарга мотивована тим, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

32. Заявник указує, що безпідставними є посилання апеляційного суду на наявність порушених прав ОСОБА_2 та можливий вплив на його права та обов`язки результатів розгляду даної справи, оскільки спір між ним та іпотекодержателем на час розгляду справи вже був вирішений у межах справи № 726/2196/15-ц.

33. Висновок суду апеляційної інстанції про не зазначення в кредитному договорі, за які саме послуги встановлено комісію згідно пункту 3.4. кредитного договору, суперечить чинній на час розгляду справи постанові апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року, та постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 726/2196/15- ц, які в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України, мають преюдиційне значення у даній справі.

34. Право на нарахування комісійної винагороди банком за надання та обслуговування кредитної заборгованості також було передбачено, зокрема Постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168.

35. Крім того, ОСОБА_1 при зверненні до суду із зустрічним позовом при посиланні на незаконність пункту 3.4 кредитного договору щодо нарахування комісії не заявлялись позовні вимоги щодо перерахунку заборгованості, а саме зарахування сум сплаченої комісії в рахунок зменшення сум заборгованості у відповідні дати сплати таких платежів, та не заявлялись вимоги про стягнення цих сум як безпідставно отриманих або в якості реституції, не було вимоги і про взаємозалік.

36. Апеляційний суд не врахував, що незаконність нарахованої комісії не є підставою для відмови у стягненні сум заборгованості по тілу кредиту та відсотків.

37. У порушення норм матеріального права, судом апеляційної інстанції не було враховано права кредитора на нарахування відсотків на прострочену заборгованість, в тому числі після направлення вимоги про дострокове погашення заборгованості, в розмірі 24% річних, як це передбачено пунктом 3.5 кредитного договору.

38. Аргументом касаційної скарги також указано те, що апеляційний суд без належного обґрунтування взяв до уваги в оскаржуваній постанові саме висновок експерта, а не судові рішення, які в даній справі мають преюдиційне значення, в той же час належної оцінки такому висновку експерта, та відповідність його умовам кредитного договору не перевірив.

Доводи інших учасників справи

39. Доводи відзивів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на касаційну скаргу зводяться до того, що постанова апеляційного суду прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права. Просили касаційну скарга залишити без задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

40. Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

41. Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

42. 16 липня 2007 року акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1927, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 71 000 доларів США та зобов`язався повертати кредит, сплачувати відсотки за користування отриманими коштами згідно з графіком погашення кредиту, який є додатком № 1 до кредитного договору та його невід`ємною частиною. Останній платіж за графіком - 14 липня 2017 року.

43. Відповідно до пункту 3.4 вказаного кредитного договору за надання та обслуговування кредиту банк встановлює щорічну комісійну винагороду в розмірі 1% від залишку заборгованості.

44. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги за кредитними зобов`язаннями.

45. Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 26 серпня

2015 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором на суму 480 578, 94 грн., яка складається із: 414 279,90 грн заборгованості за кредитом; 38 275,87 грн заборгованості за відсотками, 4 142,80 грн комісії за користування кредитом та 23 880,37 грн пені за останній календарний рік.

46. У період із серпня 2015 року (час звернення позивача до суду) до дня розгляду справи місцевим судом ОСОБА_1 не здійснював платежі відповідно до умов кредитного договору.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

47. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

48. Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

49. Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

50. Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

51. Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

52. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

53. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

54. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

55. Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Альфа Банк» не відповідає.

56. Предметом позовних вимог ПАТ «Альфа Банк» є зобов`язання

ОСОБА_1 повернути заборгованість кредитним договором, яка утворилась станом на 26 серпня 2015 року на загальну суму 480 578, 94 грн.

57. Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в цій частині і покладаючи на ОСОБА_1 обов`язок повернути 159 691,46 грн,виходив із висновку додаткової судово-економічної експертизи спільного підприємства «Західно-Український Експертно-Консультативний центр» від 08 лютого 2019 року № 388. Даний висновком надано

ОСОБА_2 , який не брав участі у розгляді справи, але звертався з апеляційною скаргою. За результатами додаткової судово-економічної експертизи, заборгованість за кредитним договором від 16 липня

2007 року №1927 згідно даних оригіналів квитанцій про сплату за виключенням суми сплаченої комісії станом на 26 серпня 2015 року визначено: 5 181,93 доларів США - заборгованість за кредитом;

507,16 доларів США - заборгованість за відсотками та 227, 60 доларів - пеня.

58. Колегія суддів вважає обґрунтованими аргументи касаційної скарги про порушення норм процесуального права при врахуванні вказаного вище висновку додаткової судово-економічної експертизи від 08 лютого

2019 року №388 та прийняття його до розгляду судом апеляційної інстанції з таких підстав.

59. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

60. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

61. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, визначеною у статті 129 Конституції України.

62. Згідно з пунктом 4 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

63. Відповідно до частини четвертої статті 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

64. Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

65. Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.

66. У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

67. Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

68. Тлумачення змісту пункту 6 частини другої статті 356, частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

69. Висновок про прийняття та дослідження додаткової судово-економічної експертизи спільного підприємства «Західно-Український Експертно-Консультативний центр» від 08 лютого 2019 року № 388 апеляційним судом, всупереч вимогам частини третьої статті 367, частини першої статті 382 ЦПК України, в судовому рішенні не мотивований.

70. Апеляційний суд також не навів жодного правового обґрунтування, чому при вирішенні розміру заборгованості перевага надана саме вказаному висновку.

71. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права.

72. Судова експертиза, у якій суд попереджав експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок у матеріалах справи відсутня.

73. Крім того, апеляційний суд не дав жодної правової оцінки постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 726/2196/15-ц (провадження № 61-14819св18) за позовом ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до

ПАТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору про внесення змін до договору кредиту, визнання недійсним пункту договору; за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання договору та зобов`язання за ним припиненими.

74. Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2018 року у справі

№ 726/2196/15-ц (провадження № 61-14819св18) погодився з постановою апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року, якою позов ПАТ «Альфа-Банк до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 липня 2007 року № 1927, укладеного між

ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_1 , у розмірі 19 881,88 доларів США, що складається із: 18 312,00 доларів США - заборгованості за тілом кредиту,

1 386,76 доларів США - заборгованості зі сплати процентів та

183,12 доларів США - комісії, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок із належними до нього спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею

312 кв. м, у тому числі житловою площею 110,70 кв. м, який належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 08 червня 2007 року на підставі рішення від 23 травня 2007 року

№ 392/9, зареєстрованого в реєстрі права власності на нерухоме майно

20 червня 2007 року за реєстраційним № 19292257, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 2 809 070 грн. Позов

ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання договору іпотеки та зобов`язання за ним припиненими залишено без задоволення.

75. Апеляційний суд не перевірив, чи виконано судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

76. Усунути наведені вище недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

77. Предметом зустрічного позову ОСОБА_1 є визнання договору між акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком та

ОСОБА_1 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, договору

від 18 вересня 2008 року №1134 про внесення змін до договору між акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком та

ОСОБА_1 кредиту від 16 липня 2007 року №1927, пункт 3.4 договору між акціонерним комерційним Промислово-інвестиційним банком та

ОСОБА_1 кредиту від 16 липня 2007 року №1927 недійсними.

78. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 посилався на те, що при укладення оспореного кредитного договору не було отримано згоди його дружини. Кредитором не було надано необхідний обсяг інформації при укладенні договору, через що порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168.

79. ОСОБА_1 , оспорюючи пункт 3. 4 кредитного договору вважав, що укладений з ним кредитний договір від 16 липня 2007 року №1927 не містить обов`язкових умов, визначених пунктом 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», виду та предмету супутньої послуги, детального розпису сукупної вартості кредиту, обґрунтування вартості супутньої послуги.

Про оспорення пункту 3.4 кредитного договору

80. Відмовлячи в задоволенні наведених позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що сторони узгодили істотні умови, посвідчивши підписом вчинення правочинів. ОСОБА_1 протягом тривалого часу виконував зобов`язання.

81. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалюючи нове рішення про визнання недійсним пункт 3.4 кредитного договору, апеляційний суд виходив із того, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

82. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

83. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

84. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

85. Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

86. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

87. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

88. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

89. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

90. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

91. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року №168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

92. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

93. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

94. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

95. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

96. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами.

97. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15 (провадження №61-8862сво18).

98. В оцінці висновків апеляційного суду про недійсність умов кредитного договору про сплату позичальником на користь банком комісій, Верховний Суд враховує наведений правовий висновок та виходить з того, що положення спірного кредитного договору від 16 липня 2007 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди в розмірі 1% від залишку заборгованості є нікчемними, оскільки вказаний платеж є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

99. З урахуванням наведеного, висновок суду апеляційної інстанції про те, що умови наведених вище пунктів кредитного договору є недійсними у зв`язку із їх несправедливістю (за відсутності відповідних позовних вимог) не може вважатись таким, що узгоджується з вищевказаними нормами матеріального права.

100. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження №12-304гс18) зробила висновок, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

101. Суд апеляційної інстанції не врахував, що встановлення банком платежів за надання кредиту заборонено нормативно-правовими актами, встановлення банком комісії за обслуговування кредиту без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, є незаконним.

102. Такі умови є нікчемними, а нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Щодо решти вимог за зустрічним позовом

103. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

104. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

105. Апеляційний суд установив, що між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору, самі умови договору містять необхідну інформацію, прийнятті відповідачем та виконанні ним протягом тривалого часу (майже шість років).

106. Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що

ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами істотний дисбаланс прав та обов`язків, визначених пунктом 3.9 кредитного договору, яким сторони узгодили порядок збільшення процентної ставки, і завдання шкоди споживачу, та тим, що кредитний договір не є розпорядженням майном подружжя, а відповідно не потребує письмової згоди іншого подружжя на його укладення.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

107. Згідно із пунктами 1, 2 і 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

108. За положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

109. Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

110. Верховний Суд зробив висновок, що постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Альфа Банк не відповідає вимогам статті 263, частині четвертій статті 411 ЦПК України, не може вважатись законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа передачі в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

111. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними умов пунктупункт 3. 4 кредитного договору від 16 липня 2007 року встановлені судами повно, але судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі в цій частині не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, наведених у цій постанові.

112. В іншій частині постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення зустрічного ОСОБА_1 підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа Банк» задовольнити частково.

2. Постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року в частині вирішення публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

3. Справу у наведеній частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

4.Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2018 рокута постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання недійсним пункт 3. 4 кредитного договору від 16 липня 2007 року скасувати, у цій частині прийняти нову постанову про відмову в задоволенні цих вимог з підстав, наведених у цій постанові.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року в частині вирішення решти позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

А. А. Калараш

Є. В. Петров