П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 року

м. Рівне

Справа № 564/3327/20

Провадження № 22-ц/4815/879/21

Головуючий у Костопільському районному суді

Рівненської області: суддя Грипіч Л.А.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду

(вступної та резолютивної частин):

10 год. 53 хв. 22 березня 2021 року в м. Костопіль

Рівненської області

Повний текст складено 02 квітня 2021 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 березня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 серпня 2006 року стягнуто на її користь з відповідача аліменти в розмірі ј його заробітку, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 червня 2006 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте позивач стверджувала, що визначений судом розмір аліментів є нижчим, аніж встановлений законодавством відповідний прожитковий мінімум, адже фактично відповідач сплачує лише близько 600 гривень раз у три місяці. Цих грошових коштів не вистачає. Дитина повністю перебуває на утриманні матері, тоді як за відповідачем рахується заборгованість за несплату аліментів. Стверджувала, що у зв`язку із зростанням дитини збільшились й витрати на її утримання і, як наслідок, погіршилось матеріальне становище матері. Відповідач не бажає добровільно підвищити рівень необхідного на утримання дитини матеріального забезпечення, мотивуючи це відсутністю роботи. Крім того, позивач зважала на те, що змушена нести й додаткові витрати на дитину, зокрема, на придбання одягу, взуття, їжі та ліків, адже вона має хворобливий стан здоров`я.

З наведених мотивів просила збільшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 серпня 2006 року на утримання ОСОБА_3 з 1/4 заробітку щомісячно до 1/3 заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня винесення рішення суду до досягнення дитиною повноліття.

Також просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину в розмірі 2 595,98 гривень.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 22 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не доведено погіршення її матеріального стану з моменту ухвалення рішення про стягнення аліментів на утримання дочки в розмірі 1/4 частини заробітку, а наведені позивачем докази на підтвердження позовних вимог у розумінні ст. 192 СК України не є істотними та достатніми для збільшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів. Відмову ж в стягненні додаткових витрат на дитину суд мотивував тим, що позивач не надала суду належних доказів в підтвердження наявності особливих обставин, що їх спричинили, зокрема, не довела, що понесла витрати на лікування дитини. Суд вказав, що така обставина повинна бути підтверджена документами, які свідчать про витрати на лікування чи медичне обстеження: висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо), а долучені до позовної заяви копії фіскальних чеків не підтверджують відповідний стан здоров`я дитини та витрати на її лікування, і в розумінні ст.77 ЦПК України, не є належними доказами в справі.

У поданій апеляційній скарзі позивач покликалась на незаконність і необґрунтованість рішення суду, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, покликалась на те, що з часу присудження за рішенням суду аліментів на утримання дитини значно підвищився прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, подорожчав рівень життя, збільшились витрати на комунальні послуги, транспорт, їжу. На переконання заявника, ці обставини є очевидними і не потребують підтвердження доказами. Зважала й на те, що відповідач не з`являвся у судові засідання, не надсилав відзиву, хоча був належним чином повідомленим, тобто не заперечував про збільшення розміру аліментів. На її думку, додаткові витрати на дитину підтверджені належними доказами, а саме чеками, з яких видно, що на придбання ліків було витрачено 5 191,96 гривень. Вважала, що одночасне надання фінансових документів разом із висновками лікаря не потрібне. Зазначала, що під час карантину її дочка хворіла, а тому позивач консультувалась із сімейним лікарем через стільниковий телефон і саме так одержала рекомендації щодо необхідних дитині ліків. Тому необхідних суду висновків лікаря з приводу діагнозу та рецептів ліків наручно не було отримано. Лише після відмови суду з підстав відсутності таких доказів позивач звернулась до поліклініки задля одержання відповідних документів, які приєднала до апеляційної скарги.

З наведених підстав просила скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким збільшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити розмір аліментів у розмірі 1/3 частки доходу щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом з`ясовано, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Костопільським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненської області 13 березня 2006 року.

Сторонами не заперечується, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 серпня 2006 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 червня 2006 року і до досягнення повноліття дитини.

Спірні відносини виникли через те, що визначений судом розмір аліментів є нижчим, аніж встановлений законодавством прожитковий мінімум для дитини відповідного віку і цих грошових коштів не вистачає на утримання дитини, адже у зв`язку із її зростанням збільшились відповідні витрати та, як наслідок, погіршилось матеріальне становище матері. Крім того, позивач несе додаткові витрати на дитину, зокрема, пов`язані з придбанням одягу, взуття, їжі та ліків, оскільки донька має хворобливий стан здоров`я.

Частиною 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ст. 180, ч. 3 ст. 181, ст.ст. 182, 192 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Між тим, на переконання колегії суддів, позивач не довела зміни свого матеріального становища порівняно з тим, які були у неї на час ухвалення рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 серпня 2006 року.

Самі лише покликання на ту обставину, що визначеного розміру аліментів не вистачає на утримання дитини є неспроможними для задоволення позову.

З цих підстав колегією суддів відхиляються й покликання заявника на те, що з часу присудження за рішенням суду аліментів на утримання дитини значно підвищився прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, подорожчав рівень життя, збільшились витрати на комунальні послуги, транспорт, їжу, тощо.

Як правильно зазначив суд попередньої інстанції, законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України, навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Подорожчання рівня життя в розумінні законодавства, що регулює спірні правовідносини, не є підставою для задоволення позову, якщо не доведено зміни матеріального стану сторони.

Тим паче, такими обставинами ОСОБА_1 позов не вмотивувала, а в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

У частині другій ст. 78 ЦПК України вказується, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проте обставин, які спонукають до збільшення розміру аліментів відповідно до ст.192 СК України, звертаючись до суду з позовом, заявник не навела і належних та допустимих доказів, що давали б змогу задовольнити цю вимогу не надала. Також вона не надала доказів, які б спонукали до стягнення додаткових витрат.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Однак, окрім лише фіскальних чеків на придбання ліків, жодних доказів, які б підтверджували необхідність їх придбання надано не було.

Приєднані до апеляційної скарги викопіювання з медичної картки апеляційним судом до уваги не беруться, адже вони не містять рецептів лікаря на придбання ліків, які пред`явлені в позовній заяві.

Поготів, вирішуючи ж питання щодо дослідження доказів, які не подавалися до суду першої інстанції, враховуються як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Між тим, позивач не довела неможливість їх подання раніше з причин, що об`єктивно не залежали від неї, хоча сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції, а не чекати, коли їм буде відмовлено в задоволенні позовних вимог за недоведеністю, та потім вишукувати нові й долучати їх до апеляційної скарги.

Виключного значення для правильного вирішення справи подані до апеляційної скарги викопіювання також не мають, оскільки, як зазначалось, вони не підтверджуються необхідність понесення позивачем витрат на ліки в заявленому розмірі.

Повно і правильно встановивши обставини справи та не застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на яких наполягала позивач, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Відсутність відзиву на позов та неприбуття в судове засідання відповідача не спонукає до задоволення вимог.

Згідно з ч.1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві, проте таких заяв матеріали справи не містять.

Отже, доводи апеляційної скарги не спонукають до скасування оскаржуваного рішення, а фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів і тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у зручний спосіб, переоцінки доказів, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (пункт 32 рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії"). Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Спонуканням для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Керуючись ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 березня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук