Справа № 504/2465/18
Провадження № 2/504/316/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2021смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенка В.К.,

секретаря Мельникової В.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 10, смт. Доброслав, матеріали цивільної справи за позовом адвоката Поночовної Т.Б. в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа- Одеська районна державна адміністрація (правонаступник - Служби у справах дітей Лиманської районної державної адміністрації Одеської області), про поділ спільного майна подружжя, визнання права приватної власності на частину житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, виділення частини нерухомого майна в натурі, вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням стягнення судових витрат,-

за участі адвокатів Іванова В.І., ОСОБА_3 ,

сторін - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника третьої особи - ОСОБА_4 , -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року адвокат Поночовна Т.Б. діючи в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , який уточнила у січні 2020 року, і в остаточні редакції позову просила суд:

поновити строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права;

визнати право приватної власності на двадцять дев`ять сотих частин з п`ятдесяти восьми сотих частин житлового будинку, загальною площею 91,6 кв.м, житловою площею 53,4 кв.м, з господарчими будівлями і спорудами, літ. «Б»- літня кухня, літ «В»- комора, літ. «Г»- сарай, літ. «Д»- сарай, літ. «Е»- баня, літ. «Ж»- сарай, літ. «Л»-навіс, І- брукування, ІІ цистерна, 1-2 огорожа, які розташовані на земельній ділянці площею 1208 кв.м., та перебуває у спільній сумісній власності подружжя, і розташований за адресою: АДРЕСА_1 (шістнадцять);

припинити право спільної сумісної власності на п`ятдесят вісім сотих частин житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (шістнадцять);

виділити позивачці в натурі частину нерухомого майна, яка в цілому складається з двадцяти дев`яти сотих частин житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (шістнадцять), а саме: частину літ. «А»- житлового будинку (житлові 1-2,1-1), літ.-«а» - веранда, літ. «Б»- літня кухня;

усунути перешкоди у користуванні двадцяти дев`ятьма сотими частин житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (шістнадцять), вселивши позивачку в житлове приміщення;

вирішити питання судових витрат пов`язаних з оплатою судового збору.

У мотивування позову заявниця вказує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.03.1997 року.

Від цього шлюбу народжені двоє дітей, донька ОСОБА_5 , 1997 р.н., та донька ОСОБА_6 , 2006 р.н.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.02.2011 року шлюб між сторонами розірваний.

Сторони проживають окремо.

Після розірвання шлюбу діти залишились проживати із матір`ю.

Після досягнення донькою ОСОБА_5 повноліття та її одруження, вона проживає окремо.

У вересні 2009 року сторони придбали п`ятдесят вісім сотих частин житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка стверджує, що вона власного житла не має, відповідач в теперішній час став чинити їй та дітям перешкоди у користуванні подружнім будинком.

Позивачка стверджує, що у січні 2011 року вона зверталась до суду із позовом про поділ майна набутого подружжям за час шлюбу. Відповідач в свою чергу звертався із зустрічною позовною заявою до неї.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.02.2015 року обидва позови були залишені без розгляду.

Позивач стверджує, що протягом 2011-2015 років конфлікт майже було залагоджено, існувала домовленість про те, що старша дитина, після одруження, буде проживати у половині будинку, яка і мала належити самій позивачці.

Проте, після повторного шлюбу відповідача ситуація змінилась, і відповідач від тепер кардинально змінив свою думку, вважає, що спірний будинок належить виключно йому на праві власності, сумісне проживання неможливе, оскільки у нього нова сім`я.

Позивачка стверджує, що як наслідок такої поведінки відповідача, він у серпні 2018 року подав позовну заяву про зняття позивачки з реєстраційного обліку у вказаному спірному житловому будинку.

І, як стверджує позивач, з цього моменту вона фактично зрозуміла, що відповідач остаточно порушує її право власності на майно, яке, як на думку позивачки, має режим спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 та його адвокат Іванов В.І. заперечували.

Так, відповідач вказує, що спірний житловий будинок він придбав за свої особисті кошти, а після розірвання шлюбу він істотно поліпшив спірне нерухоме майно за свої кошти, і тому вважає, що даний будинок не може бути спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, відповідач стверджує, що позивачка вже зверталась до суду із тим самим позовом до нього, і у 2015 році позов залишено без розгляду за неявки відповідачки.

Повторно позивачка звернулась до суду через три з половиною роки, тобто із пропуском строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що 08.03.1997 року сторони уклали шлюб, який був розірваний рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області 24.02.2011 року.

На підставі договору купівлі- продажу від 19.09.2009 року ОСОБА_2 на праві власності належать п`ятдесят вісім сотих частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що встановлено судом зі змісту витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно № 24342821 від 04.11.2009 року.

Судом встановлено, що у січні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на вищевказаний спірний житловий будинок, поділ нерухомого майна, виділення майна в натурі.

У межах цієї справи ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом про визнання права власності та поділ майна подружжя, в тому числі і з приводу спірного житлового будинку.

У лютому 2015 року обидва позови у вказаній справі № 2-938/11 залишені без розгляду через повторну неявку сторін.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України.

Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності майна набутого у шлюбі.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 показали суду, що бачили як ОСОБА_2 ремонтував належний йому будинок у період часу після розірвання шлюбу. На питання суду: за чиї кошти було придбано спірний будинок?, - кожен зі свідків пояснив, що йому невідомо, за чиї кошти будинок придбаний.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що у 2018 році вони з цивільним чоловіком ОСОБА_2 почали ремонтувати будинок, оскільки він був у плохому технічному стані, а у них народилась маленька дитина.

Доводи ОСОБА_2 про те, що будинок придбаний за його особисті кошти голослівні.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він витратив багато коштів на поточний ремонт будинку, і тому цей будинок не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя не впливають на спростування режиму спільної сумісної власності подружжя, і перебувають за межами предмету розгляду цієї справи.

Доводи відповідача про те, що у нього існує малолітня дитина, і можливе рішення суду істотно вплине на права та законні інтереси дитини, не є підставою для спростування режиму спільної сумісної власності подружжя.

Надані відповідачем матеріали фотофіксації свідчать про поточний ремонт будинку, і не можуть бути підставою для спростування режиму спільної сумісної власності подружжя, оскільки перебувають за межами предмету розгляду цієї справи.

Крім того, у цій справі відповідач зустрічний позов не пред`являв.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що спірне домоволодіння є об`єктом (має режим) спільної сумісної власності подружжя.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Пунктом 1 ст.6 конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , яка приходиться старшою донькою сторонам, і якій було роз`яснено право не свідчити проти себе або проти своїх рідних, у присутності сторін, надала суду свідчення, що після розлучення батьків вони разом із мамою та молодшою сестрою пішли жити до бабусі. У 2011 році батьки подали позови один до одного, проте діти продовжували спілкуватись з батьком, приходити до батька у гості, навіть проживали будинку.

Приблизно у 2015 році батьки дійшли до розуміння щодо спірної частини житлового будинку, і дійшли до згоди, що в цій частині буде проживати старша донька з чоловіком.

У березні 2018 році вона народила дитину, і звернулась до батька, що їм з сім`єю не має де жити, народилась онука, і вона просила батька дозволити переїхати у батьківський будинок, а саме у належну мамі половину будинку (дві кімнати).

В результаті перемовин батько відмовив, послався на те, що у нього нова сім`я, нова дружина проти, і сумісне проживання неможливо, запропонував грошову компенсацію.

Як наслідок, батько у 2018 році подав позов про визнання колишньої дружини та доньок такими, що втратили права користування житловим будинком та зняття з реєстраційного обліку.

Доводи цього свідка у судовому засіданні не спростовані відповідачем ОСОБА_2 . Відповідач не задав свідкові жодного істотного запитання, що могло би поставити під сумнів свідчення даного свідка.

Свідчення свідка про існування домовленості між батьками у 2015 році щодо спірного житлового будинку не спростовані ані відповідачем, ані позивачем.

Доводи відповідача, що свідок надає свідчення не об`єктивно, упереджено на користь матері суд вважає голослівними, оскільки судом не встановлено перешкод у допиті свідка, свідок попереджений про кримінальну відповідальність за надання суду завідомо неправдивих свідчень, і, більш того, відповідачеві була надана можливість допиту свідка у судовому засіданні, у присутності адвоката, в тому числі і з метою спростування показів свідка.

Доводи відповідача, що свідок напередодні прислала йому фотографію маленької онуки з метою морального впливу на відповідача, суд вважає не переконливими, і такими, що не спростовують достовірності показів допитаного свідка.

Жодних сумнівів у правдивості свідчень свідка ОСОБА_11 у суду не має.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що після 2015 року, коли було залишено без розгляду попередні позови сторін, і до середини 2018 року позивач не приходила до спірного будинку, не цікавилась його станом. До будинку приходила молодша дитина сторін, а старша дитина приходила двічі, у 2018 році та у 2020 році коли вже йшов судовий процес.

Разом із тим, суд вважає, що надані цим свідком свідчення не вказують на поважність причин пропуску строку позовної давності.

Суд вважає, що позивачкою пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась у 2011 році, подавши позовну заяву до суду, і залишення позову без розгляду не зупиняє цей строк.

Поважних причин переривання перебігу процесуального строку заявницею суду не представлено.

Перебування позивачки на реєстраційному обліку в цьому житловому будинку не впливає на можливість поновлення процесуального строку.

Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18), та № 390/1740/18 від 19.02.2020 року.

Отже підстав для задоволення позову в частині визнання права власності на частину домоволодіння не має.

Решта позовних вимог є повністю похідними від можливості задоволення вимог про визнання права власності, і тому так само задоволенню не підлягають.

Судовий витрати відносяться на рахунок позивачки.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 63, 65, 69, 72 СК України, ст. ст. 12, 76,78, 258-260,353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності задовольнити.

У задоволенні позову адвоката Поночовної Тетяни Борисівни в інтересах ОСОБА_1 , - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В..К. Барвенко