Справа № 648/3413/20
Провадження № 4-с/648/1/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року Бізерський районний суду Херсонської області

в складі: головуючого судді Сокирко Л.М.,

секретаря судових засідань Онофрійчук Л.О.,

з участю сторін: заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Лодиги М.Т.,

представника стягувача ОСОБА_2 - адвоката Бойка В.В.,

представника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рушень у Херсонській області - Осіпової І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Білозерка Херсонської області в залі судових засідань № 4 Білозерського районного суду Херсонської області цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області Третьякова С.Ю., стягувач: ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

Заявник 4 листопада 2020 року звернувся до Білозерського районного суду Херсонської області із скаргою, в якій просив поновити строк для подання скарги та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 18413001 від 30 травня 2014 року, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що в провадженні Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-10, виданого 13 лютого 2009 року Білозерським районним судом Херсонської області, яке було завершено 30 травня 2014 року у зв`язку із проведенням прилюдних торгів та реалізацію майна боржника, а саме реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів 17 липня 2013 року.

Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 15 серпня 2013 року було визнано неправомірними дії державного виконавця, щодо передачі нерухомого майна боржника на торги, але незважаючи на це торги відбулися.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 9 грудня 2014 року визнано недійсним результати вказаних прилюдних торгів та визнано недійсним акт державної виконавчої служби про реалізацію вказаного майна.

Постанова про завершення виконавчого провадження винесена незаконно так як виконавче провадження не могло бути завершено оскільки на стадії виконання рішення були оскаржені як дії державного виконавця в тому числі і прилюдні торги.

Верховний суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі за його позовом про витребування реалізованого з прилюдних торгів майна з чужого незаконного володіння зазначив, що у разі визнання публічних торгів недійсними, у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору організатор торгів та їх переможець.

Отже, майно повертається організатору торгів для проведення повторної організації і проведення торгів.

У цій же постанові також зазначено, що задоволення позову про визнання торгів недійсними не скасовує судового рішення для виконання якого такі торги проведені, та не свідчить про відновлення права власності позивача в тому ж обсязі, який існував до примусового виконання рішення суду.

В цьому випадку спірне майно підлягає повторному продажу з публічних торгів відповідно до порядку, встановленого для виконання судового рішення, з урахуванням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Тобто для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

У зв`язку із цими обставинами він звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рушень у Херсонській області із заявою про відновлення виконавчого провадження та проведення повторних торгів.

Листом від 5 серпня 2020 року йому було відмовлено у відновленні виконавчого провадження.

Вважає таку відмову незаконною так як, відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Враховуючи, що одна із дій виконавчого провадження, яка полягає у зверненні стягнення на майно боржника, шляхом його реалізації з прилюдних торгів була судом визнана незаконною та має наслідок реституції її дій, а саме повернення сторін учасників торгів у первинний стан, тобто на стадію підготовки майна боржника до реалізації з прилюдних торгів, забезпечити проведення реституції мав саме державний виконавець, як організатор торгів. При цьому державними виконавцем вказаних дій проведено не було.

Так, відповідно до статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Щодо вимоги про поновлення процесуальних строків, просить строк на подачу скарги поновити, так як пропущений з поважних причин, зокрема державний виконавець після скасування результатів прилюдних торгів зобов`язаний був відновити виконавче провадження, однак такий дій не вчинив, а тому він 7 липня 2020 року звернувся із заявою до державного виконавця, де було поставлено питання про відновлення виконавчого провадження. Листом від 5 серпня 2020 року йому було відмовлено у відновленні виконавчого провадження, а саме з цього моменту ним було встановлено обставини незаконності постанови про закінчення виконавчого провадження від 30 травня 2014 року та визначена необхідність оскарження її до суду, але вказані обставини призвели до втрати ним строків звернення до суду щодо оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження від 30 травня 2014 року. Скарги на цю постанову вже подавалися до суду, однак відповідно до ухвал суду від 17 вересня 2020 року та 15 жовтня 2020 бувли залишені без розгляду.

Відповідно до ухвали судді від 6 листопада 2020 року провадження за скаргою відкрито, та справу призначено до розгляду.

У судовому засідання заявник та його представник вимоги викладені у скарзі задовольнити.

Представник Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рушень у Херсонській області Осіпової І.Г. скаргу не визнала, просила у її задоволенні відмовити,з підстав, викладених у відзиві, зокрема виходячи з наступного. На виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 18413001 з примусового виконання виконавчого лист а№ 2-10 від 13 лютого 2009 року виданого Білозерським районним судом Херсонської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 289 667 грн. Постановою головного державного виконавця від 30 травня 2014 року виконавче провадження закінчено у відповідності до пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». Рішенням Одеського апеляційного господарського суду від 9 грудня 2014 року встановлено порушення переважного права іпотекодержателя на задоволення вимог за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки, проте не встановлено факту неможливості звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувача, який не є заставодержателем ( ОСОБА_2 ). За обставинами справи факт вибуття з володіння позивача спірного майна за правилами статті 388 ЦК України не встановлено, оскільки майно описано, арештовано та передано на торги в межах процедури виконавчого провадження з примусового виконання боргового зобов`язання, встановленого рішенням суду. Постановою Верховного Суду вирішено питання про повторний продаж з публічних торгів спірного майна, але жодним судовим рішенням не скасовано постанову про завершення виконавчого провадження № 18413001 від 30 травня 2014 року і на момент винесення постанови про завершення виконавчого провадження, у виконавця на виконанні у якого перебувало виконавче провадження не було підстав для зупинення або відкладення проведення виконавчих дій. ОСОБА_1 звернувся до відділу із заявою про відновлення виконавчого провадження, проте станом на дату надання відповіді та станом на момент написання відзиву на скаргу, у державного виконавця відсутні правові підстави для винесення постанови про відновлення, оскільки при відновленні виконавчого провадження державний виконавець повинен дотримуватися положення статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про закінчення виконавчого провадження №18413001 від 30 травня 2014 року не була визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, у державного виконавця відсутні правові підстави для відновлення такого провадження. Тому вважає, що державний виконавець діяв у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з примусового виконання рішень.

Представник стягувача ОСОБА_2 - адвокат Бойко В.В. у задоволенні скарги просив відмовити з підстав зазначених у відзиві, які були подані представником Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рушень у Херсонській області Осіповою І.Г.

Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, прийшов до висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи зі слідуючого.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Згідно із статтею 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Відповідно до рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 28 жовтня 2008 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду Херсонської області від 22 січня 2009 року були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , зокрема: розірвано договір підряду від 17 січня 2006 року, який було укладено між ОСОБА_2 і приватним підприємцем ОСОБА_1 на здійснення оздоблювальних робіт в житловому будинку, розташованому у АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 збитки в сумі 289 667 грн.

На виконання судового рішення, було видано виконавчий лист № 2-10, виданий Білозерським районним судом Херсонської області 13 лютого 2009 року, відкрито виконавче провадження ВП № 18413001 та проведено державним виконавцем ряд виконавчих дій, серед яких опис, арешт та передача для реалізації майна боржника.

Не погоджуючись із діями державного виконавця, ОСОБА_1 звернувся до Білозерського районного суду Херсонської області зі скаргою на дії державного виконавця.

Відповідно до ухвали Білозерського районного суду Херсонської області від 15 серпня 2013 року, скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця задоволено, а саме: визнано дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області Третьякова С.Ю. по передачі нерухомого майна (комплекс нежитлових будівель та споруд і земельної ділянки, загальною площею 0,8543 га, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ) належного ОСОБА_1 на прилюдні торги для реалізації неправомірними.

Зазначена ухвала суду набрала законної сили 26 вересня 2013 року.

Не погоджуючись із результатами проведених прилюдних торгів та з укладеним договором купівлі-продажу ОСОБА_1 оскаржив їх до суду.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 1 березня 2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Однак, незважаючи на судове рішення, державним виконавцем було реалізоване з прилюдних торгів майно боржника та 30 травня 2014 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду, а саме перерахування стягувачу грошових коштів.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 9 грудня 2014 року, визнано недійсними результати прилюдних торгів.

У подальшому захищаючи своє порушене право, позивач у травні 2016 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Сапфір-1» про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 серпня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено та це рішення згідно постанови Апеляційного суду Херсонської області від 21 вересня 2018 року та постанови Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року залишено без змін.

Таким чином, на теперішній час, порушене право заявника підлягає поновленню тільки шляхом скасування постанови державного виконавця про закриття виконавчого провадження, яка була винесена без урахування ухвали Білозерського районного суду Херсонської області від 15 серпня 2013 року, якою визнано дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області Третьякова С.Ю. по передачі нерухомого майна (комплекс нежитлових будівель та споруд і земельної ділянки, загальною площею 0,8543 га, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ) належного ОСОБА_1 на прилюдні торги для реалізації неправомірними, бо інакше судове рішення, а саме постанов Одеського апеляційного господарського суду від 9 грудня 2014 року, якою визнано недійсними результати прилюдних торгів втратить свій сенс, хоча виконавче провадження має бути поновлено та державний виконавець має повернутися до процедури повторного продажу з публічних торгів спірного майна.

До висновку, що спірне майно підлягає повторному продажу з публічних торгів прийшов Верховний суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року у постанові по справі № 766/8686/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Сапфір-1» про витребування майна з чужого незаконного володіння.

У відзиві на скаргу представник Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рушень у Херсонській області Осіпова І.Г. зазначила, що постанова про закінчення виконавчого провадження № 18413001 від 30 травня 2014 року не була визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, а тому у державного виконавця були відсутні правові підстави для відновлення такого провадження.

Однак, слід зауважити, що державний виконавець, діючи всупереч судовому рішенню, а саме ухвалі Білозерського районного суду Херсонської області від 15 серпня 2013 року, якою дії державного виконавця по передачі нерухомого майна ОСОБА_1 на прилюдні торги для реалізації були визнані неправомірними, провів такі торги та реалізував майно.

При цьому судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, а виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, яким досягається кінцева мета правосуддя - захист інтересів фізичних та юридичних осіб і реальне поновлення їхніх порушених прав.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

.Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Відповідно до статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Таким чином, суд вважає, що скарга є обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню.

Щодо поновлення процесуальних строків суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з рогляду цивільних і кримінальних справ № 240152/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» право на звернення до суду є строковим. Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод (абзац 2 частини 1 статті 385 ЦПК України).

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (частина 3 статті 385 ЦПК України).

Проте не завжди державний виконавець здійснює передбачену відповідним законом дію або приймає постанову у виконавчому провадженні у визначений строк. У такому разі слід керуватися тим, чи зазначений в законі строк здійснення певної дії державним виконавцем, чи ні. Так, у статті 51 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що після визнання незаконною чи скасування постанови державного виконавця про закінчення або повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби. У такому разі якщо строк в законі зазначений, але по закінченню цього строку дію, яку державний виконавець зобов`язаний був здійснити, він не здійснив, то таку поведінку державного виконавця слід розцінювати як відмову у здійсненні дії і відповідно до статті 385 ЦПК України обчислювати строк оскарження і початок його перебігу.

Нездійснення посадовою особою (державним виконавцем) своїх обов`язків, покладених на неї законом, не повинно будь-яким чином призводити до порушення чи обмеження прав суб`єктів права на оскарження її незаконних дій.

Пропуск зазначених строків, які визначаються як процесуальні строки, не є підставою для відмови у прийнятті скарги, оскільки вони можуть бути поновлені судом за наявності поважних причин і на них поширюються правила статті 72 ЦПК України. Тому скарга, подана після закінчення відповідного строку, залишається без розгляду, якщо суд за клопотанням заявника не знайде підстав для його поновлення.

Слід також мати на увазі, що Законом України "Про виконавче провадження" встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби та їх посадових осіб, який судам і потрібно враховувати, а не загальний строк, визначений статтею 385 ЦПК України.

При вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, то суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав ЦПК України не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявником пропущено процесуальний строк з поважних причин, так як вчинити дії по відновленню виконавчого провадження після скасування результатів прилюдних торгів мав державний виконавець, як організатор торгів, а тому не поновлення строку для звернення до суду зі скаргою на постанову про закриття виконавчого провадження буде суперечити судовому рішенню, яким: визнано недійсним результати прилюдних торгів, проведені 17 липня 2013 року філією 22 ПП «Нива-В.Ш.» за адресою: АДРЕСА_3 , оформлені протоколом № 2213201 по проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 ; визнано недійсним акт від 23 липня 2013 року про реалізацію арештованого нерухомого майна з прилюдних торгів, затверджений начальником відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області.

Керуючись статтми 7-13, 18, 19, 72, 81, 354-35, 385, 447, 448 ЦПК України, статтями 1, 41 ,51 Закону Укрїни "Про виконавче провадженя",

п о с т а н о в и в :

Скаргу ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області Третьякова С.Ю. стягувач: ОСОБА_2 - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду щодо оскарження постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області Третьякова С.Ю. від 30 травня 2014 року про закінчення виконавчого провадження № 18413001.

Скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області Третьякова С.Ю. від 30 травня 2014 року про закінчення виконавчого провадження № 18413001.

Апеляційну скаргу на ухвалу може бути подано протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Херсонської області, а сторонами, які не були присутні у судовому засіданні в той же строк і в тому ж порядку з дня отримання її копії.

Дата складання повного тексту ухвали 22 лютого 2021 року.

Суддя: Сокирко Л.М.