Справа № 310/3558/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(Заочне)

06 липня 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Білоусової О.М.,

за участі секретаря судового засідання - Зозулі В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просить усунути їй перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням.

В позові посилається на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15.04.2021 року їй на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Співвласником 1/2 частини вказаної квартири є третя особа ОСОБА_5 .

У належній позивачу на праві співвласності квартирі залишилися зареєстрованими, але фактично не проживають тривалий час, колишня власниця квартири ОСОБА_4 та члени її сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Відповідно до умов договору купівлі-продажу від 15.04.2021 року відповідачі з реєстраційного обліку не знялися, чим порушують її права як власника та користувача житлом.

Вказує, що реєстрація відповідачів створює перешкоди в користуванні власністю, оскільки позивачка вимушена сплачувати комунальні послуги за кількістю зареєстрованих осіб, не в змозі оформити субсидію.

Зазначає, що звертається до суду у зв?язку з тим, що відповідачі повинні були анулювати свою реєстрацію до 18.04.2021 року, але у позасудовому порядку свого обов`язку не виконали.

В судове засіданні позивач ОСОБА_1 не з`явилася, подала до суду заяву у якій зазначає, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, справу просить розглянути за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про день, час і місце слухання справи повідомлені належним чином. Представником відповідачів адвокатом Полянчук С.О. подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідачів та їх представника, у якій зазначено, що відповідачі позовні вимоги визнають у повному обсязі не заперечують проти їх задоволення.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не засідання не з`явився, про день, час і місце слухання справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій зазначив, що вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, ухвалив розглянути справу за відсутності відповідачів в заочному порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 15.04.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області, реєстровий номер 463, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , в рівних частках кожному, на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Згідно із Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №№ 252874209 і 252873810, право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано 15.04.2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 41515952 (а.с.8-9).

У пункті 4.4 договору купівлі-продажу від 15.04.2021 року передбачено, що представник продавця зобов`язується до 18 квітня 2021 року здійснити всі необхідні дії для фактичної передачі квартири покупцям, тобто знятися з реєстраційного обліку, звільнити відчужувану квартиру від речей домашнього вжитку для вільного та безперешкодного користування нею покупцями, передати покупцям ключі, а також вчинити інші дії потрібні для реалізації права власності в повному обсязі (а.с.6).

Згідно із довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 13837 від 20.04.2021 року, виданої відділом реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Бердянської міської ради, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.10).

Реєстрація відповідачів також підтверджена у відповіді відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради на запит суду (а.с.32-34).

Згідно з договором купівлі-продажу від 15.04.2021 року та паспортом громадянки Російської Федерації відповідач ОСОБА_4 є одночасно громадянкою Російської Федерації та з 14.08.2001 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.22).

Відповідач ОСОБА_2 , відповідно до виду на проживання іноземного громадянина, одночасно із реєстрацією у спірній квартирі, з 28.11.2017 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.18).

Відповідач ОСОБА_3 , відповідно до паспорту громадянина Російської Федерації, з 01.02.2005 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.20).

Відповідно до частин 1 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка містить визначення термінів застосованих у цьому законі, місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

В силу пункту 1 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

З аналізу ст.15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст.ст. 386, 391 ЦК України вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Способи захисту цивільних прав, у тому числі захисту права власності, визначені у ст. 16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним. Відповідно до положень норм ст.ст. 16, ст.ст. 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Вказану правову позицію викладено в Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, будь-яким прийнятим для себе шляхом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Саме такою правовою позицією керувався Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-158цс14, яка відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, яка враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суд приймає до уваги, що відповідачі є громадянами Російської Федерації, де мають реєстрацію місця проживання; відповідно до п. 4.4 договору купівлі продажу від 15.04.2021 року брали на себе зобов`язання знятися з реєстрації місця проживання до 18.04.2021 року, яке не виконали. Відповідач ОСОБА_4 , згідно з договором купівлі-продажу від 15.04.2021 року, є колишнім власником квартири, а відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 членами її сім`ї, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання. Відповідно відповідачі не були і не є членами сім`ї позивачки. З припиненням права власності відповідачки ОСОБА_4 на квартиру припинилось і право на користування нею для колишнього власника та осіб, що були зареєстровані як члени іі сім`ї. Зазначене є підставою для визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 особами, які втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Приймаючи до уваги викладене, аналізуючи письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 8, 16, 29, 319, 321, 328, 334, 346, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 156 ЖК України, ст. ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Конституцією України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням - належної на праві власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ), визнавши ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) такими, що втратила право користування цим житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області О. М. Білоусова