КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №757/74536/17-ц Головуючий у 1 інстанції: Батрин О.В.

Провадження №22-ц/824/505/2021 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

17 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого судді: Гаращенка Д.Р.

суддів: Невідомої Т.О., Пікуль А.А.,

за участю секретаря Телятник І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року та апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання незаконними дії та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Українське бюро кредитних історій», АТ КБ «ПРИВАТБАНК», який є правонаступником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», про визнання незаконними дії та зобов`язання вчинити дії.

Просив суд визнати незаконними дії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо передання недостовірних відомостей ТОВ «Українське бюро кредитних історій» для внесення інформації (запису) до кредитної історії ОСОБА_1 про наявність кредитної заборгованості; визнати незаконним внесення ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформації (запису) в кредитній історії щодо наявності кредитної заборгованості у ОСОБА_1 ; зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії ОСОБА_1 щодо наявності кредитної заборгованості; стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

У мотивування позову зазначив, що у березні 2017 року ТОВ «БАСІС», де він займав посаду директора, звернулося до ПАТ «УкрСиббанк» із заявою про надання кредиту під заставу його депозитних коштів

У наданні кредиту підприємству ТОВ «БАСІС» було відмовлено через наявність у кредитній історії інформації про заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК», як поручителя за договором поруки від 20 травня 2002 року №31-02/1, укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 у забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором від 20 травня 2002 року №31-02.

Позивач зазначив, що строк дії договору поруки згідно з положеннями ст. 194 ЦК УРСР від 1963 року сплинув, у встановленому законом порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимог не заявляло, а тому в ОСОБА_1 відсутні будь-які зобов`язання перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Вважає, що передана АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформація про наявність у ОСОБА_1 кредитної заборгованості є недостовірною.

Зазначив, що ТОВ «Українське бюро кредитних історій» незаконно відмовило йому у виключенні з його кредитної історії інформації про існування кредитної інформації та незаконно внесло до неї поправки про збільшення поточної заборгованості станом на 13 травня 2017 року.

Крім того, ОСОБА_1 , як суб`єкт кредитної історії, не надавав письмової згоди на формування кредитної історії.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 рокупозов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання незаконними дії та зобов`язання вчинити дії задоволено.

Визнано незаконними дії Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» щодо передання недостовірних відомостей Товариству з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» для внесення інформації (запису) в кредитній історії ОСОБА_1 про наявність кредитної заборгованості.

Визнано незаконним внесення Товариством з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» інформації (запису) в кредитній історії щодо наявності кредитної заборгованості у ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК».

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії ОСОБА_1 щодо наявності кредитної заборгованості перед Акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 по 320 гривень судового збору.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 по 3 600 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, ТОВ «Українське бюро кредитних історій»подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову повністю.

Зазначило, що суд першої інстанції не врахував, що припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу про виконання зобов`язання в повному обсязі за кредитним договором.

Вважає, що позивачем не надано доказів того, що інформація в кредитній історії ОСОБА_1 про наявність в нього кредитної заборгованості є недостовірною.

Відповідно до чинного законодавства ТОВ «Українське бюро кредитних історій» не має правових підстав для вилучення інформації, оскільки зберігає її протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного договору і тільки зі спливом цього строку вилучає її.

Крім того зазначило, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що заява про сплату гонорару за надання правової допомоги отримана судом першої інстанції 11 лютого 2019 року.

Позивачем не надано попереднього розрахунку понесених витрат, а з Акту виконаних робіт від 06 лютого 2019 року та Звіту про об`єм наданої правової допомоги не зрозуміло, яку суму витрат позивачем понесено та за який вид послуг.

На підтвердження внесення коштів за надані послуги на правову допомогу позивач надав лише довідку про оплату гонорару за надання правової допомоги, однак з неї не зрозуміло, на який рахунок було перераховано кошти.

На Договорі про надання правової допомоги та на Ордері адвокатом проставлено відтиск печатки адвоката Якименко М.М., однак довідка про отримання гонорару про надання правової допомоги печатки не містить, що дає підстави вважати, що кошти не були сплачені.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу.

В скарзі просило рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Зазначило, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було доведено в суді першої інстанції, що поручителем ОСОБА_1 було надано згоду, згідно із п. 11.9 Договорів застави майна №31-02/1 та «31-02/2 від 20 травня 2002 року, на право банка на доведення до відома третіх осіб інформації про заборгованість позичальника ПП «Кронобуд» за Кредитним договором №31-02 від 20 травня 2002 року у випадку, якщо ПП «Кронобуд» не буде виконувати свої зобов`язання за Кредитним договором.

Вважає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що у матеріалах справи відсутні будь-які підстави та докази вважати, що банк передав ТОВ «Українське бюро кредитних історій» недостовірні відомості.

Зазначило, що вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу взагалі належним чином взагалі не підтверджена, оскільки надана позивачем довідка від 06 лютого 2019 року про оплату гонорару на суму 7 200 грн на не є достатнім доказом підтвердження факту отримання доходу адвокатом.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» Тузової Владислави Олександрівни та представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» Наконечної Альони Вікторівни задоволено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва 19 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначив, що при скасуванні рішення суду першої інстанції та ухваленні нового рішення про відмову у задоволенні позові апеляційним судом не було враховано, що Закон України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» прийнятий в червні 2005 року та набрав чинності в січні 2006 року; не встановив, яка саме інформація (зокрема, про який правочин та заборгованість) та коли були передана банком бюро для формування кредитної історії; не перевірив чи вчиняв суб`єкт кредитної історії (позивач) кредитний правочин після набрання чинності Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій»; не з`ясував чи надавав суб`єкт кредитної історії (позивач) письмову згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього; не перевірив, які саме дії щодо передання та внесення оспорював позивач та яку інформацію просив зобов`язати виключити; не з`ясував за захистом яких прав чи інтересів звернувся за захистом позивач.

У судовому засіданні представник АТ КБ "ПРИВАТБАНК" адвокат Тузова В.О. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Якименко М.М. заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив їх відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ТОВ «Українське бюро кредитних історій» в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив.

Заявляв клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, яке залишено колегією суддів без задоволення, оскільки клопотання підписано як представником ТОВ «Українське бюро кредитних історій» без надання документів, на підставі яких він діє як представник ТОВ «Українське бюро кредитних історій», враховуючи, що довіреність наявна в матеріалах справи видана до 04 січня 2020 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 травня 2002 р. між Криворізькою філією Приватбанку (кредитор) та Приватним підприємством «Кронобуд» в особі заступника директора ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №31-02, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії із загальним лімітом 220 000 грн в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів, комісійної винагороди в обумовлені цим договором строки (а.с. 15-16).

Згідно з п. 1.3 Кредитного договору строк повернення кредиту був встановлений до 20 травня 2003 року.

У забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним Кредитним договором 20 травня 2002 року між Криворізькою філією Приватбанку (кредитор), ОСОБА_1 (поручитель) та ПП «Кронобуд» (боржник) було укладено Договір поруки №31-02/1, за умовами якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за виконання боржником зобов`язань за Кредитним договором №31-02 від 20 травня 2002 року в повному обсязі, в сумі основного боргу, а також процентів за користування кредитом, пені, штрафів та інших передбачених Кредитним договором санкцій (а.с. 17).

20 травня 2002 року в забезпечення виконання позичальником ПП «Кронобуд» зобов`язань за кредитним договором від 20 травня 2002 № 31-02 між позивачем ОСОБА_1 (заставодавець) та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (заставодержатель) був укладений Договір застави майна №31-02/2, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу за реєстровим №2718. (т. 1 а.с. 40,41)

У пункті 11.9 вказаного Договору застави сторонами погоджено, що заставодержатель має право доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника ПП «Кронобуд» за Кредитним договором №31-02 від 20 травня 2002 року, а також про наявність та стан предмета застави, оформленого як забезпечення вищевказаного Кредитного договору №31-02 від 20 травня 2002 року, у випадку, якщо ПП «Кронобуд» не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором №31-02 від 20 травня 2002 року.

Як зазначила у судовому засіданні адвокат Тузова В.О. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» передало до єдиного реєстру кредитної історії, формування та ведення якого здійснюється ТОВ «Українське бюро кредитних історій», інформацію про наявність заборгованості ОСОБА_1 як поручителя за Кредитним договором після набрання сили Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки Договір поруки №31-02/1 від 20 травня 2002 року, укладений у забезпечення виконання позивальником зобов`язань за Кредитним договором від 20 травня 2002 року, є припиненим, то це виключає наявність будь-яких зобов`язань позивача перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за вказаними правочинами, а тому дії банку щодо передання до ТОВ «Українське бюро кредитних історій»відомостей для внесення до кредитної історії позивача інформації про наявність за позивачем заборгованості за Кредитним договором від 20 травня 2002 року є незаконними.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (частина перша статті 5 ЦК України).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року в справі №686/7590/18 (провадження №61-698св19) вказано, що «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності».

Відповідно до пункту 1 розділу III Прикінцеві положення Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» від 23 червня 2005 року № 2704-IV цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування.

Закон України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» набрав чинності 29 січня 2006 року.

Згідно зі ст. 5 Закону джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю.

Бюро має право отримувати відомості та інформацію, що зазначені у частині першій цієї статті, на договірних засадах.

Органи або уповноважені особи (держателі, адміністратори державних реєстрів тощо) зобов`язані на запит Бюро надавати відомості з державних реєстрів в електронному вигляді (у форматі бази даних) у разі наявності письмової згоди суб`єктів інформації.

Порядок передачі відомостей з державних реєстрів, а також розмір плати за це та інші умови встановлюються Кабінетом Міністрів України або за його дорученням - Держателем або Адміністратором відповідного реєстру та Бюро на підставі договору.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 Закону інформація для формування кредитної історії надається користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем.

У статті 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) закріплено, зокрема, що: бюро кредитних історій (далі - Бюро) - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію;

кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону;

користувач Бюро (далі - Користувач) - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію;

кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування);

суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія.

У частині першій статті 4 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, зокрема, що принципами формування та доступу до інформації, яка складає кредитну історію, є: збір і надання інформації, що складає кредитну історію, виключно за згодою суб`єкта цієї кредитної історії.

У частині першій статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, зокрема, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього.

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно пунктів 1, 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Колегія суддів встановила, що у справі, що переглядається в апеляційному порядку, спір виник між фізичною особою (позивачем) і бюро та банком (відповідачі) щодо:

незаконності передання банком до кредитної історії позивача інформації про наявність кредитної заборгованості;

незаконності внесення бюро інформації (запису) в кредитній історії щодо наявності кредитної заборгованості у позивача;

зобов`язання бюро виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії позивача щодо наявності кредитної заборгованості.

Задовольняючи позов з підстав припинення поруки ОСОБА_1 за Договором поруки від 20 травня 2002 року, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позивачем вимог, на що звернув увагу Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2020 року.

Виконуючи вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 25 листопада 2020 року, колегія суддів встановила наступне.

Після набрання законної сили Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» АТ КБ "ПРИВАТБАНК" направило до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформацію щодо наявності заборгованості у ОСОБА_1 як поручителя за договором поруки, яка наявна в кредитній історії ОСОБА_1 в розділі фінансові зобов`язання з текучою заборгованістю 582 847грн 29 коп.

У подальшому в період з 2008 року по 2016 рік ОСОБА_1 укладав кредитні договори та отримував кредити.

На час розгляду справи судом першої інстанції у позивача наявний один не закритий споживчий кредит з 06 липня 2016 року з текучою заборгованістю 91 300 грн строком дії Кредитного договору до 06 липня 2020 року.

Колегія суддів встановила, що позивач не надавав своєї письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього.

Посилання представника відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на наявність згоди ОСОБА_1 викладеної у п. 11.9 Договору застави майна №31-02/1 та №31-02/2 від 20 травня 2002 року, де зазначено право банка на доведення до відома третіх осіб інформації про заборгованість позичальника ПП «Кронобуд» за Кредитним договором №31-02 від 20 травня 2002 року у випадку, якщо ПП «Кронобуд» не буде виконувати свої зобов`язання за Кредитним договором, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки зазначена інформація стосується тільки ПП "Кронобуд".

Даних про право банка на доведення до відома третіх інформації про заборгованість позичальника ОСОБА_1 не має, також відсутня будь-яка письмова згода ОСОБА_1 на доведення до відома третіх осіб інформації про його заборгованість.

Колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» без відповідної згоди позивача не мало права передавати до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформацію щодо наявності заборгованості ОСОБА_1 за Договором поруки від 20 травня 2002 року, укладеного в забезпечення зобов'язань за Кредитним договором №31-02.

Вважає, що оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» передав інформацію про наявність заборгованості ОСОБА_1 за Договором поруки від 20 травня 2002 року без письмової згоди особи, то такі дії є неправомірними.

З урахуванням викладених обставин та досліджених доказів колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України колегія суддів покладає судові витрати за рахунок осіб, які їх понесли.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати неправомірними дії Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (, 01001, м. Київ, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) щодо передання Товариству з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (, 01001, м. Київ, м. Київ, , вул. Грушевського, 1Д) відомостей для внесення інформації ( запису) в кредитній історії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНПП НОМЕР_1 ) про наявність поруки за Кредитним договором по поповненню оборотних коштів від 20 травня 2002 року.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (, 01001, м. Київ, м. Київ, , вул. Грушевського, 1Д) протягом одного місяця з дня набрання цим рішенням законної сили виключити з кредитної історії ОСОБА_1 інформацію (запис 1-(РВ.UAН.152293.1809066) щодо поруки за Кредитним договором від 20 травня 2002 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного суду з підстав визначених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 25 лютого 2021 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль