Провадження № 2/761/25/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Рибака М.А.

за участю секретаря Путрі Д.В.,

відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та задоволення вимог кредитора та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.11.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», укладено кредитний договір № 34-339/07-А. Відповідно до умов Кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит у розмірі 179028,00 грн., з оплатою за процентними ставками, встановленими п. 4.1 цього договору, строком до 05.11.2014 року. Банк виконав свої зобов`язання та надав відповідачу кредитні кошти на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності, відповідача в свою чергу свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував. Так станом на 17.04.2015 року загальна заборгованості відповідача складає 63 655,00 грн., що включає в себе прострочену заборгованість по основному боргу в сумі - 13 189,60 грн., прострочену заборгованості по відсоткам - 808,22 грн., заборгованість по пені - 49 657,18 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Ухвалою суду від 15.09.2015 року по справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

29.03.2016 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача на позовну заяву, в яких остання зазначила, що розрахунки надані банком не можуть бути враховані судом як належні та допустимі докази, тому що фактично ніякого розрахунку не містять і являються по суті довідкою, та інформація викладена в такій недостовірна. Тому позивачка просила у позові відмовити.

29.03.2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору № 34-339/07-А від 06.11.2007 року недійсним. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Протокольною ухвалою суду від 18.08.2016 року зустріну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою суду від 18.08.2016 року по справі призначено судово-економічну експертизу, на час проведення експертизи провадження по справі зупинено.

03.04.2021 року на адресу суду надійшло повідомлення експерта про неможливість надання висновку експерта.

Ухвалою суду від 04.04.2017 року по справі відновлено провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 14.06.2017 року справу повторно направлено для проведення призначеної судово-економічної експертизи.

04.05.2018 року на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи.

Ухвалою від 05.09.2018 року по справі призначено додаткову комісійну судово-економічну експертизу, на час проведення експертизи провадження по справі зупинено.

06.04.2020 року на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами проведення додаткової комісійної судово-економічної експертизи.

Ухвалою суд від 13.04.2020 року, поновлено провадження у справі. У зв`язку з тим, що 15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 N2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 24.09.2020 року, залучено до участі у цивільній справі правонаступника позивача товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

Ухвалою суду від 01.12.2020 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача. Зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти зустрічного позову заперечує та просить у його задоволенні відмовити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позовної заяви заперечували та просили у її задоволенні відмовити, зустрічний позов, підтримали та просили його задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову та зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 06.11.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», укладено кредитний договір № 34-339/07-А, відповідно до умов якого, Банк надав відповідачу кредит у розмірі 179028,00 грн., з оплатою за процентними ставками, встановленими п. 4.1 цього договору, строком до 05.11.2014 року (т. 1 а.с. 5-10).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір застави автомобіля, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В. за реєстровим номером № 5102-к (т.1 а.с. 17-18).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов`язання за Кредитним договором виконав належним чином.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( ч. 1 ст. 530 ЦК України ).

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що станом на 17.04.2015 року загальна заборгованості відповідача складає 63 655,00 грн., що включає в себе прострочену заборгованість по основному боргу в сумі - 13 189,60 грн., прострочену заборгованості по відсоткам - 808,22 грн., заборгованість по пені - 49 657,18 грн.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 30.03.2018 року № 12293/17-45, документально підтверджено сплата грошових коштів за кредитним договором № 34-339/07-А від 06.11.2007 року ОСОБА_1 на загальну суму 267 933,67 грн., з них: погашено по тілу кредиту сулу 165 838,40 грн.; сплачено відсотки за користування кредитними коштами в сумі 102 095,27 грн. (т. 3 а.с. 112-119).

Крім того, відповідно до висновку експертів за результатами проведення додаткової комісійної судово-економічної експертизи від 20.03.2020 року № 20222/18-71/7556/20-71, здійснений ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» розрахунок заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами за кредитним договором № 34-339/07-А від 06.11.2007 року є необґрунтованим. Відсотки за кредитом сплачені в повному обсязі, в той час переплата грошових коштів ОСОБА_1 на користь Банку складає 13 783,05 грн., з урахуванням умови, що розрахунок пені за періоди прострочення кредитних коштів (10.08.2009-10.05.2010, 10.09.2010-10.02.2013) розрахувати не видається можливим. Здійснення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» розрахунок заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором № 34-339/07-А від 06.11.2007 року є необґрунтованим, заборгованості по основному боргу відсутня (т. 3 а.с.143-151).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Щодо зустрічного позову відповідача про визнання недійсним кредитного договору, варто вказати наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною 1 статті 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається із Кредитного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договорів, відповідач ознайомлена з умовами договору, про що свідчить підпис позивача на Договорі кредиту.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як на підставу недійсності правочину, відповідач зазначає, що позивачем було введено відповідача в оману, оскільки в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладання договору позичальнику не було надано інформацію щодо умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції станом на 06.11.2007 року) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_1 ознайомилась та погодилась з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позичальника з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Окрім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Відповідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-161цс12, відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Так, за ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Разом з тим, суд вважає, що під час розгляду даної справи позивачем за зустрічним позовом не доведено, що вказаний спірний договір був укладений під впливом введення її в оману, як і не доведено умислу відповідача щодо вчинення дій по введенню позивача в оману.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вирішенні вимог зустрічного прозову про визнання недійсним кредитного договору № 34-339/07-А від 06.11.2007 року, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України. Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК України,судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на оплату судової експертизи в сумі 21505,60 грн.

Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 543, 553, 554, 625, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 76, 77, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні первісного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та задоволення вимог кредитора - відмовити повністю.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судової експертизи в сумі 21505,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»: 04053, м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, 5-Б, 9.

ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

СУДДЯ М.А. РИБАК

Повний текст рішення складено 18.06.2021 року.