РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 року

м. Рівне

Справа № 566/920/19

Провадження № 22-ц/4815/596/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ковальчук Н.М,

суддів: Хилевича С. В., Боймиструка С. В.,

секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Млинівська селищна рада Рівненської області,

відповідач - Комунальне підприємство «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації»

Рівненської обласної ради,

відповідач - реєстратор КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації»

Рівненської обласної ради Довмат І. В.

третя особа, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_2 ,

третя особа, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів

ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчука Віктора Миколайовича на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 21 січня 2021 року у складі судді Лободзінського А. С., ухвалене в смт. Млинів Рівненської області о 13 годині 22 хвилини, повний текст рішення виготовлено 01 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суд з позовом до Млинівської селищної ради Рівненської області, Комунального підприємства «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради, реєстратора КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради Довмата І. В., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання протиправними дії реєстратора щодо внесення запису про право власності, визнання протиправним і скасування рішення реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що спірне нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності, оскільки входило до складу належного їй домоволодіння і мало статус нежитлового приміщення - хлів. У власність спірну будівлю вона набула на підставі правочину (договору купівлі-продажу) 1/2 житлового будинку АДРЕСА_2 , який був укладений між нею як покупцем і КСГП ім. Шевченка як продавцем, 26 березня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Млинівського і Демидівського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі №5. Зазначала, що співмешкала з ОСОБА_4 , і впродовж спільного проживання вона згідно рішення Малодорогостаївської сільської ради №52 отримала дозвіл на переобладнання літньої кухні у житлову кімнату. Однак, реконструкції літньої кухні ні вона, ні ОСОБА_4 згідно з чинними на той час нормативно-правовими актами не проводили і, відповідно, вказаної будівлі як житлового будинку в експлуатацію не вводили, а тому вважає, що реєстрація спірного нерухомого майна на праві власності за ОСОБА_4 проведена незаконно. Просила суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , видане 31.03.2003 року виконкомом Малодорогостаївської сільської ради Млинівського району Рівненської області ОСОБА_4 ; визнати протиправними дії реєстратора Комунального підприємства «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Довмат І.В. щодо внесення 25.02.2004 року запису до Державного реєстру прав на нерухоме майно про право власності на об"єкт нерухомого майна (реєстраційний № 4686596 ) за ОСОБА_4 .; визнати протиправними та скасувати рішення реєстратора Комунального підприємства «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Довмат І.В. від 24.02.2004 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно; визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 21 січня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неправильної оцінки фактичних обставин та їх недостатнього дослідження, представник ОСОБА_1 - адвокат Шевчук Віктор Миколайович оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що місцевим судом не здійснено належної перевірки та оцінки обставин набуття у власність ОСОБА_4 спірної будівлі та зроблено хибний висновок про те, що вказаний будинок є новоствореним майном. Додає, що спірна будівля входила до складу частини домоволодіння, яке придбане його довірителькою ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.1996 року як хлів, про що зазначено в самому тексті цього договору та підтверджується Генпланом, що є частиною робочого проекту з газопостачання. Заперечує законність проведеної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на будинок АДРЕСА_1 , оскільки той ґрунтується на введенні його в експлуатацію на підставі акта державної комісії про готовність закінчених будівництвом об`єктів садибної забудови та експлуатації та затвердженні цього акта розпорядженням голови районної державної адміністрації. Додає, що цим розпорядженням голови районної державної адміністрації № 370 за грудень 2002 року ОСОБА_4 дозволено експлуатувати житловий будинок по АДРЕСА_1 без зазначення номеру будинку, проте в цьому рішення не йдеться про затвердження самого акту державної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом будинку АДРЕСА_1 . Доводить, що суд першо інстанції дійшов помилкового висновку про те, що цей позов заявлено до неналежного відповідача, оскільки зміст позовних вимог вказує на наявність спору між ОСОБА_4 та третіми особами та зазначає, що саме дії державного реєстратора КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Довмат І. В. щодо внесення 25.02.2004 року запису до Державного реєстру прав на нерухоме майно про право власності на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний № 4686596 ) за ОСОБА_4 є протиправними і підлягають скасуванню, і в разі задоволення цих вимог виконанням відновлення порушених прав позивачки займатиметься Млинівська селищна рада шляхом прийняття відповідних рішень. Заперечує також і позицію суду першої інстанції про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту та пояснює, що закон передбачає такий спосіб захисту порушеного права позивачки, як судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведена державна реєстрація; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Вказує на порушення судом процесуальних норм, які виявилися у безпідставному відхиленні клопотання про допит в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 , який обіймав посаду сільського голови с. Малі Дорогостаї на момент прийняття рішення про оформлення прав приватної власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_4 , та міг дати чітку відповідь про те, яке саме рішення приймалося 31.03.2003 року за № 19, оскільки з архівної копії протоколу № 3 в від 31.03.2003 року вбачається, що цього дня було прийнято рішення про надання дозволу підприємцю ОСОБА_6 на відкриття торгівельної точки, а відомості про оформлення права власності за ОСОБА_4 в цьому протоколі відсутні. Також вважає порушенням процесуальних норм прийняття судом до уваги заяви Млинівської селищної ради, оскільки та не оформлена належними чином, підписана не уповноваженою особою, не містить необхідних реквізитів, а тому вона підлягала поверненню заявнику. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - адвокат Кондратюк Володимир Веніамінович вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим і просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу власності щодо будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконкому Малодорогостаївської сільської ради № 19 від 31.03.2003 року, право власності на нерухоме майно, зокрема, одноповерховий, цегляний будинок житловий, з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 (т.2 а.с.26-29).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 заперечила право власності ОСОБА_4 на вказане нерухоме майно з тих підстав, що вважає себе власником цього майна, а також тому, що рішення виконкому Малодорогостаївської сільської ради № 19 від 31.03.2003 року про оформлення права власності на спірний будинок за ОСОБА_4 не приймалось.

Як вбачається із Протоколу № 3 від 31.03.2003 року виконкому Малодорогостаївської сільської ради, на засідання виконкому виносилось питання про надання дозволу ОСОБА_4 на оформлення права власності на спірний будинок за ОСОБА_4 , проте результатів обговорення та прийняте рішення з цього питання в протоколі відсутнє ( т.1 а.с.14-16).

Матеріали інвентаризаційної справи № 151 на будівлю АДРЕСА_1 містять Акта державної комісії про готовність закінчених будівництвом об`єктів садибної забудови до експлуатації та затвердження цих актів розпорядженням голови районної державної адміністрації від 16.12.2002 року.

Технічна документація на спірний будинок вказує на те, він був зареєстрований за ОСОБА_4 згідно погосподарської книги Малодорогостаївської сільської ради, особовий рахунок № НОМЕР_2 . Загальна площа спірного житлового будинку становить 24,3 кв.м.., а до складу господарських будівель входять: сарай, гараж, льох, що підверджує ту обставину, спірне нерухоме майно є окремим будинковолодінням з приналежними до нього господарськими будівлями, а право власності на нього набуте як на новостворене майно (т.2 а.с.13-18)

Разом з тим, в апеляційній скарзі сторона позивача доводить, що спірний житловий будинок до того, як на нього було оформлено право власності за ОСОБА_4 , належав ОСОБА_1 на праві власності, яке нею набуте згідно договору купівлі-продажу 1/2 житлового будинку АДРЕСА_2 , укладеного між нею як покупцем і КСГП ім. Шевченка як продавцем 26 березня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Млинівського і Демидівського нотаріального кругу та зареєстрованого в реєстрі №5. Згідно договору купівлі-продажу, спірний будинок на той час мав статус нежитлового приміщення - хліва, реконструкцію якого вона здійснила, перебудувавши останній у літню кухню, оплативши робочий проект з газопостачання, та в подальшому отримавши рішення Малодорогостаївської сільської ради на переобладнання літньої кухні у житлову кімнату.

Такі доводи апеляційної скарги не достатнім доказом для скасування оскаржуваного рішення суду.

Дійсно, уклавши 26.03.1996 року нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, ОСОБА_1 придбала 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 . Згідно ст.ст. 224 - 227 ЦК УРСР, які підлягають застосуванню на час укладення зазначеного договору, ОСОБА_1 набула у власність нерухоме майно, що є предметом договору: 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 з належними до нього господарськими будівлями: хлів, льох,колодязь.

Проте, у технічній документації до зазначеного житлового будинку такі господарські будівлі, як хлів, та літня кухня не вказані, про що безспірно свідчать матеріали інвентаризаційної справи №150 ( т.1 а.с.8, 181-206).

Більш того, згідно робочого проекту на газопостачання літньої кухні, про який зазначає апелянт, його замовником є ОСОБА_1 , однак і власне цей проект, і технічні умови до нього були виготовлені на підставі рішення Малодорогостаївської сільської ради № 132 від 06.02.1995 року та видані 02.09.1995 року, тобто до моменту придбання ОСОБА_1 половини житлового будинку по АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.1996 року.

Наведені докази дають підстави для висновку, що позивачка ОСОБА_1 була замовником розроблення проекту з газопостачання на певну будівлю, індивідуальні ідентифікаційні ознаки, якої у цих документах, включаючи і рішення сільської ради № 132 від 06.02.1995 року, на підставі якого виконувався проект, не відображені, а будь-яких інших доказів, які б безспірно вказували на індивідуальні ознаки будівлі, на яку здійснювалась розробка проекту, та її власника, суду не надано.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує, що реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 здійснено 09.02.2007 року. Така реєстрація права власності була здійснена на підставі рішення виконкому Малодорогостаївської сільської ради № 102 від 28 грудня 2006 року, прийнятого на підставі акту державної технічної комісії про готовність закінчених будівництвом об`єктів до експлуатації. У Акті зазначено, що до будинку відноситься лише льох, а хлів відсутній.( т.1 а.с.221-224). В інвентаризаційній справі, як і в технічній документації, а також у свідоцтві про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 така споруда, як хлів також відсутня ( т.1 а.с.. 210-220,232).

Покликання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_1 співмешкала із ОСОБА_4 однією сім`єю, як на одну з підстав своїх вимог, апеляційним судом оцінюються критично.

Судом встановлено, що позивачка звернулася до суду також і з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (третіх осіб у даному спорі) про встановлення факту проживання з ОСОБА_4 однією сім"єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку у майні подружжя, виключення майна із спадкового майна. Предметом даного спору, є один і той же об"єкт нерухомого майна, що й в цій справі - житловий будинок в АДРЕСА_1 . (т.1 а.с.72). Та обставина, що ОСОБА_1 у 1995 році, була замовником виготовлення робочого проекту з газопостачання на іншу споруду по АДРЕСА_3 , не є достовірним свідченням того, що роботи з підведення газопостачання стосувались саме хліва, який був придбаний нею пізніше по договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.03.1996 року по АДРЕСА_3 ., а не предмету спору у справі про визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте з ОСОБА_4 за час спільного проживання.

За своєю суттю позовні вимоги у цій справі вказують на наявність спору про право власності на нерухоме майно між нею і титульним власником спірного майна - ОСОБА_4 , а після його смерті - його спадкоємцями ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , однак позов нею заявлено не до цих осіб, а до Млинівської селищної ради Рівненської області, КП «Рівненське ОБТІ», Реєстратора Рівненського ОБТІ, котрі не є учасниками спірних цивільних правовідносини у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції в частині неправильно обраного способу захисту позивачкою своїх прав та покликання в на відповідну судову практику апеляційним судом відхиляються.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено наступні способи захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98). Водночас такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами.

Оскільки право власності на спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 , позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення реєстратора від 24.02.2004 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, є неналежним способом захисту.

Проаналізувавши обставини справи в сукупності з нормами закону, якими вони врегульовані, апеляційний суд доходить висновку, що позивачкою не доведено належними, достатніми і достовірними доказами в розумінні ст..ст. 77-80 ЦПК України тих фактів, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 набутий нею у власність на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.03.1996 року, до складу якого входив у статусі хліва, з подальшою його реконструкцією у літню кухню, а з літньої кухні - в житло, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачем порушено її цивільне право, яке б підлягало захисту в судовому порядку.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчука Віктора Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 21 січня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 липня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Боймиструк С. В.