ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7179/21
провадження № 2/753/6013/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Цимбал І.К.

при секретарі - Римар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві, про захист прав споживача визнання недійсними положень кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача та визнання недійсними положень кредитного договору. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 02.12.2019 між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір № Р20.00609.006017862, відповідно до умов якого позивач отримала у відповідача кредитні кошти на поточні потреби в розмірі 170000 грн., включаючи витрати на страховий платіж на умовах сплати відсотків та повернення коштів у строк, визначений договором.

Проте, позивач вважає, що укладений між нею та відповідачем кредитний договір повністю не відповідає вимогам чинного законодавства, містить несправедливі умови та суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки п.1.5 та 5 відповідно до графіку щомісячних платежів до суми включено комісію (плату за обслуговування кредиту), що є підставою визнання недійсними цих положень.

В зв`язку з чим позивач просить: визнати недійсними положення пункту 1.5 та пункту 5 кредитного договору від 02.12.2019 № Р20.00609.006017862, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Ухвалою суду від 15.04.2021 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження.

24.05.2021 представником відповідача ПАТ «Ідея Банк» надано відзив на позов, у якому відповідач заперечує проти позовних вимог зважаючи на наступне. Згідно п. 5.1 Кредитного договору позивач заявляв та гарантував, що відповідач перед укладанням кредитного договору повідомив позивача в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, яка позивачу зрозуміла; позивач ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; примірник договору позивач отримав при підписанні; умови договору вважає справедливими і такими що відповідають його інтересам, надає згоду на збір та поширення через бюро кредитних історій інформацію про позивача, а також третім особам у випадку невиконання зобов`язань. Зважаючи на обставини викладені в відзиві відповідач вказує, що чинним законодавством України надано право відповідачу отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке право передбачене Законом України «Про споживче кредитування», а відтак відсутні підстави для визнання недійсним положень оспорюваного правочину. Відтак підстави для задоволення позову відсутні.

17.05.2021 від представника третьої особи надійшли пояснення по справі, відповідно до яких останній позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

В судове засідання сторони не з`явились, просили проводити розгляд справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ч. 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 02.12.2019 між ОСОБА_1 та ПАТ "Ідея Банк" укладено кредитний договір № Р20.00609.006017862, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби у розмірі 170000 грн. зі змінною відсотковою ставкою, на строк до 02.12.2024, зі сплатою щомісячних платежів, що визначені в додатку №1 до кредитного договору який є його невід`ємною частиною /а.с.8-9/.

Відповідно до п. 1.5 договору, під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п. 5 Додатку №1, як «інші послуги банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку. Тарифи є невід`ємною частиною договору, та розміщені на веб-сайті банку /а.с.8.

Відповідно до п. 5 Додатку №1 до договору кредиту, вбачається, що позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості.

Згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором плата за обслуговування починаючи з 02.12.2019 становить 6234,80 грн. (колонка 7.4 графіку). Загальна вартість плати за обслуговування починаючи з 02.12.2019 по 02.12.2024 становить 268596,60 грн.

Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач вказує, що умови п. 5.1 та п. 5 кредитного договору є несправедливими вцілому, протирічасть Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ч.1,2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець (Відповідач) кожного місяця, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, так чи інакше, безоплатно повинен повідомляти Позивача з приводу інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Крім того, за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Суд погоджується з доводами позивача, що оспорюваним пунктом 1.5 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».При цьому цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено. Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 5 кредитного договору, і саме у Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно роз`яснень Пленуму ВС України, викладених в п.8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Однак, відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Отже, має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних частин договору недійсними.

Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінюватим умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Отже, несправедливим є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Наведене вище узгоджується із правовими висновками Верховного Суду під час розгляду справи №583/3343/19, провадження №61-22778ск19, висловленими в постанові від 01.04.2020 у справі №583/3343/19. у постанові від 27.12.2018 року у справі №695/3474/17 (провадження 61-21827св 18).

Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що між позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. Однак, факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати плату за обслуговування кредиту не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного, та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі 463/5 896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вище викладене, аналізуючи надані позивачем докази, враховуючи заперечення представника відповідача викладені у відзиві та пояснення представника третьої особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнена від сплати судового збору.

Відтак, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, визначеному станом на день звернення позивача до суду, в розмірі 1816 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 207, 215, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про споживче кредитування», суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві, про захист прав споживача визнання недійсними положень кредитного договору - задовольнити.

Визнати недійсними положення пункту 1.5 та пункту 5 кредитного договору від 02.12.2019 № Р20.00609.006017862, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 за кредитним договором № Р20.00609.006017862 від 02.12.2019 як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу по Кредитного договору № Р20.00609.006017862 від 02.12.2019.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь держави 1816 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня отримання копії.

Головуючий: