Дата документу 06.07.2021 Справа № 334/2108/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2108/14ц Головуючий у 1 інстанції Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/1814/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Магди С.Г. про арешт коштів боржника у ВП №46282150 від 2.06.2020 року,

за апеляційною скаргою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2021року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України Магди С.Г. про арешт коштів боржника у ВП № 46282150 від 25.06.2020 року.

Зазначав, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2014 року, зміненими рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2014 року стягнуто солідарно з ТОВ «Ресурс-Ойл» на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 26 233 091, 39 гр. солідарно з кожним із поручителів окремо, а саме: з ТОВ «Запорізьке підприємство по забезпеченню матеріальними ресурсами «Ресурс-Інвест», ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Терем, лтд», ОСОБА_1 .

На виконання вказаних судових рішень 20 січня 2015 року Ленінським районним судом міста Запоріжжя видано виконавчий лист №334/21/08/14-ц, який було передано до виконання ВДВС. 31 січня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС І.А. Кошкером стосовно ОСОБА_1 та інших боржників відкрито виконавче провадження (Постанова ВП №46282150 від 31.01.2015) та накладено арешт на майно боржника.

В той же час, 25 червня 2020 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Магдою С.Г. винесено постанову у ВП №46282150 про арешт коштів боржника ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору на суму 28 856 400, 53 грн.

Посилаючись на те, що постанова від 25 червня 2020 року суперечить п.7 ч.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», просив суд визнати її неправомірною та зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України Магду С.Г. усунути вказане порушення, поновивши порушене право ОСОБА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2021року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України Магди С.Г. про арешт коштів боржника у ВП № 46282150 від 25.06.2020 про арешт майна боржника.

Зобов`язано державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України Магду С.Г. усунути вказане порушення, поновивши порушене право ОСОБА_1 .

Судове рішення мотивовано тим, що при накладенні арешту на кошти боржника ОСОБА_1 державним виконавцем порушені приписи п.7 ч.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Оскільки виконавче провадження було відкрито 31.01.2015, то рішення підлягає виконанню у порядку, що діяв до прийняття Закону в редакції від 21.12.2016.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні скарги, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи. Зазначає, що оскаржувана постанова не суперечить п.7 ч.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження». 31 січня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС І.А. Кошкером стосовно ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження (Постанова ВП №46282150 від 31 січня 2015). У зв`язку із невиконанням боржником у добровільному порядку рішення суду постановою від 23 лютого 2015 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору, яка боржником не оскаржувалася. Оскільки виконавчий збір ОСОБА_1 не сплачено, постановою від 25 червня 2020 року накладено арешт на грошові кошти боржника.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги неспроможними. Відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 30 березня 2021 року виконавчий лист №334/2108/14-ц повернуто стягувачу, припинено чинність арешту відповідно до постанов від 31.01.2015 та 25.06.2020, а отже відсутнє будь-яке виконавче провадження стосовно нього. Просив розглядати апеляційну скаргу за його відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2014 року, зміненими рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2014 року стягнуто солідарно з ТОВ «Ресурс-Ойл» на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 26 233 091, 39 гр. солідарно з кожним із поручителів окремо, а саме: з ТОВ «Запорізьке підприємство по забезпеченню матеріальними ресурсами «Ресурс-Інвест», ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Терем, лтд», ОСОБА_1 .

На виконання вказаних судових рішень 20 січня 2015 року Ленінським районним судом міста Запоріжжя видано виконавчий лист №334/21/08/14-ц, який було передано до виконання ВДВС.

31 січня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС І.А. Кошкером стосовно ОСОБА_1 та інших боржників відкрито виконавче провадження (Постанова ВП №46282150 від 31.01.2015) та накладено арешт на майно боржника.

Постановою державного виконавця від 23 лютого 2015 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 2 623 309, 14 грн.

Постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору ОСОБА_1 не виконана.

25 червня 2020 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Магдою С.Г. винесено постанову у ВП №46282150 про арешт коштів боржника ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору на суму 28 856 400, 53 грн.

Постановою державного виконавця Магди С.Г. від 30 березня 2021 року виконавчий лист №334/21/08/14-ц, виданий 20 січня 2015 року Ленінським районним судом Запоріжжя повернуто стягувачу. Припинено чинність арешту майна боржника, які накладені відповідно до постанови від 25.06.2020 ВП №46282150. Постанову про стягнення виконавчого збору виділено в окреме виконавче провадження та направлено на виконання до Дніпровського відділу ДВС у м. Запоріжжі.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця від 23 лютого 2015 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 2 623 309, 14 грн.

Оскаржуваною постановою від 25 червня 2020 накладено арешт на грошові кошти боржника у межах суми звернення з урахуванням виконавчого збору.

Постановою про повернення виконавчого документа від 30 березня 2021 чинність арешту майна боржника відповідно до оскаржуваної постанови припинено, постанова про стягнення виконавчого збору винесена в окреме провадження та направлена на виконання Дніпровського відділу ДВС у м. Запоріжжі.

Отже підставою для накладення арешту 25 червня 2020 на майно боржників у виконавчому провадженні була несплата боржниками виконавчого збору.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Отже, постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).

Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та з його примусовим виконанням.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, Закон України «Про виконавче провадження» установлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця (постанови від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 20 січня 2019 року у справі № 161/8267/17 (провадження № 14-604цс18) та інші).

Ураховуючи викладене, суд у порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що правовідносини у частині оскарження дій державного виконавця при виконанні постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору є адміністративно-правовими, а відтак справа у цій частині підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин оскаржувана ухвала на підставі ст.377 ЦПК України підлягає скасуванню, провадження підлягає закриттю у зв`язку з розглядом справи з порушенням юрисдикції.

Подібні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 509/4842/17 (провадження № 14-186цс19).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України.

Закінчивши апеляційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд апеляційної інстанції має роз`яснити скаржникові про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

Оскільки апеляційний суд на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині вирішення вимог про визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця про накладення арешту в частині стягнення з боржника виконавчого збору, то відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює ОСОБА_1 його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

Керуючись ст.ст. 367, 377, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі представника головного спеціаліста відділу правового забезпечення ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2021року у цій справі скасувати, провадження у справі закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд його скарги на постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Магди С.Г. від 25 червня 2020 року про арешт коштів боржника, прийняту у виконавчому провадженні про стягнення виконавчого збору у розмірі 2 623 309, 14 грн., віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 07 липня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочектова

Суді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська