Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2820/20 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т.Б.
Категорія 16 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 285/2820/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Новоград-Волинська міська рада, про встановлення ідеальних часток житлового будинку та земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні власністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року , ухвалене під головуванням судді Сташківа Т.Б.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 20 вересня 2013 року на підставі договорів купівлі-продажу придбав у власність 59/100 частин житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,0574 га, яка розташована за вказаною адресою та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд . Співвласником іншої частини цього житлового будинку та земельної ділянки є ОСОБА_2 , якому вказане нерухоме майно належить на підставі договорів дарування.

Позивач стверджує, що угоди, на підставі яких ОСОБА_2 став власником частини вказаного житлового будинку та земельної ділянки, не відповідають вимогам законодавства, оскільки при їх укладенні не було отримано його письмової згоди на відчуження цього майна відповідачеві.

Також зазначає, що ОСОБА_2 без достатніх правових підстав користується частиною його земельної ділянки та відмовляється установити пряму межу між належними їм земельними ділянками шириною 11 м 89 см.

Окрім того, ОСОБА_1 пояснює, що відповідач облаштував вхід до своєї частини житлового будинку на його земельній ділянці. Також ОСОБА_2 побудував сарай біля належної позивачеві частини житлового будинку на відстані, яка позбавляє його можливості обробляти земельну ділянку та обслуговувати частину цього житлового будинку.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив встановити належну йому ідеальну частку у вказаному житловому будинку відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 20 вересня 2013 року.

Також просив встановити належну йому ідеальну частку земельної ділянки, межі якої на плані позначені літ. А.Б.В, та відповідно до цієї частки встановити нову межу земельної ділянки.

Окрім того, просив усунути перешкоди у користуванні належними йому частиною житлового будинку та земельною ділянкою, шляхом знесення побудованого відповідачем сараю, надавши йому можливість побудувати веранду із запасним виходом, а також просив зобов`язати відповідача перенести вхідні двері із належної йому земельної ділянки.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зокрема, зазначає, що суд безпідставно зазначив про те, що належні йому частки у вказаному житловому будинку та земельній ділянці чітко визначені у договорах купівлі-продажу. Таке твердження не відповідає дійсності, адже ці угоди не містять розмірів часток у нерухомому майні, яке ним набуто у власність. Окрім того, суд не надав належної оцінки тій обставині, що відповідач набув право власності на іншу частину житлового будинку та суміжну земельну ділянку з порушенням вимог законодавства, оскільки при посвідченні договорів дарування не було отримано його письмової згоди як співвласника цього житлового будинку.

Звертає увагу суду на ту обставину, що відповідач має технічну можливість перенести вхідні двері із земельної ділянки, яка йому не належить. Суд залишив поза увагою те, що відповідач самовільно побудував сарай, без відповідних документів та з порушенням технічних норм.

Також вказує, що наявна в матеріалах справи позовна заява, подана від його імені у серпні 2020 року, є підробленою. Суд не з`ясував цю обставину, внаслідок чого порушив вимоги процесуального законодавства.

В судовому засіданні відповідач не визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення відповідача, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 20 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач набув право власності на 59/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Цього ж дня між ними укладеного договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0574 га ( кадастровий номер :00:017:0406), яка розташована за вказаною адресою та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вказані договори купівлі-продажу посвідчені приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Люлевичем А.І. та зареєстровані в реєстрі за №2143 та №2144, відповідно.

Співвласником іншої частини житлового будинку АДРЕСА_1 є відповідач.

Так, матеріали справи свідчать, що 23 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 укладений договір дарування, відповідно до якого останній набув право власності на 41/100 ідеальну частку вказаного житлового будинку.

Окрім того, 23 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,0398 га ( кадастровий номер :00:017:0029), яка розташована в АДРЕСА_1 , та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель та споруд.

Вказані договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Качан В.О. 23 травня 2017 року та зареєстровані в реєстрі за №1013,№1014, відповідно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення розміру ідеальних часток житлового будинку та земельної ділянки, на які позивач набув право власності, суд першої інстанції виходив з того, що такі частки були встановлені у договорах-купівлі-продажу й, звернувшись до суду з даними вимогами, позивач обрав неналежний спосіб захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Відповідно до положень частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1-3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У частині 1 статті 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до частини 2 статті 363 ЦК України частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Матеріали справи свідчать, що позивач на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на 59/100 ідеальних часток вказаного житлового будинку. Отже, його частка визначена даною угодою й звернення до суду з вимогою про визначення цієї частки вказує на те, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту свого права.

Судом також встановлено, що належні сторонам земельні ділянки є суміжними. Зміст позовної заяви свідчить про те, що позивач не погоджується із межею, яка проходить між цими земельними ділянками, вважаючи, що вона має розділяти суміжні земельні ділянки по прямій лінії та проходити на відстані 11 м 89 см по всій довжині земельних ділянок.

Відповідно до положень статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Частиною 5 статті 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельних ділянок ( крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до частини 12 статті 79-1 ЗК України межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути здійснені власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення ( відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості).

Належні сторонам земельні ділянки є сформованими, їхні межі та конфігурація були встановлені у передбаченому законом порядку.

Встановлення, відновлення та зміна меж земельних ділянок не належить до компетенції суду, відтак позовні вимоги про зміну межі між належними сторонам суміжними земельними ділянками не підлягає до задоволення.

Вірним також є висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог про визначення ідеальної частки належної позивачеві земельної ділянки площею 0,0574 га, оскільки такий спосіб захисту є неналежним.

Матеріал справи не містять доказів того, що відповідач самовільно зайняв частину належної позивачеві земельної ділянки.

Відповідно до положень частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій ( частина 4 статті 12 ЦПК України).

Пунктами 3 та 4 частини 5 статті 12 ЦПК України також передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Дотримуючись принципу змагальності сторін, закріпленого у даній нормі, суд першої інстанції роз`яснив позивачеві його право звернутись до суду з клопотанням про призначення у справі відповідної судової експертизи, проте ОСОБА_1 не скористався таким правом.

Таким чином, відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене у відповідності до вимог матеріального права та з дотриманням положень цивільного процесуального законодавства.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19 квітня 2021 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: