П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 лютого 2021 року місто Київ

справа № 757/12376/20-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/440/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Волкової С.Я. від 31 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури міста Києва, Головного управління Національної поліції в місті Києві, головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури міста Києва, Головного управління Національної поліції в місті Києві, головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування майнової та моральної шкоди, посилаючись на те, що слідчим відділом Подільського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування, під процесуальним керівництвом прокуратури Київської області, у кримінальному провадженні № 0000006 від 20 листопада 2012 року за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтею 356 КК України, частиною 1 статті 358 КК України, частиною 4 статті 190 КК України.

7 березня 2013 року в ході обшуку під час досудового розслідування у позивача було вилучено гладкоствольну мисливську та газову зброю (рушницю HEYM калібру 30-06; рушницю Вулкан ТК калібру 5,45; рушницю Браунінг 12 калібру; рушницю Rizzini AL 12; рушницю Guerini 12 калібру; газовий пістолет ПГШ-790) загальною вартістю 350 873 грн. 23 коп.

Посилаючись на те, що слідчим суддею не накладався арешт на вилучену зброю, орган досудового розслідування не виконує ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року, 27 березня 2019 року щодо повернення вилученої зброї, оскільки остання була втрачена, позивач просив суд стягнути з державного бюджету майнову шкоду в розмірі 350 873 грн. 23 коп., а також моральну шкоду в розмірі 350 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у оскаржуваному рішенні суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд помилково розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки ціна позову перевищує граничну суму встановлену для такої категорії справ, а тому відповідно до пункту 7 частини 3 статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає обов`язковому скасуванню; суд розглянув справу з порушенням встановлених законом строків; суд безпідставно врахував подані відповідачами відзиви на позовну заяву, оскільки останні позивачу не направлялись; суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки вилучена у позивача мисливська та газова зброя в установленому порядку не була йому повернута і більше 6 років незаконно утримується органами поліції; суд не звернув увагу на те, що ухвалами Голосіївського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року, 27 березня 2019 рокувстановлена бездіяльність посадових осіб відповідачів та зобов`язано повернути вилучену у позивача зброю, проте остання так і неповернута; тривалим порушенням майнових прав позивача, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 350 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві заперечує щодо її задоволення та зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що бездіяльність посадових осіб органів прокуратури не доведена належним чином. Сам по собі факт оскарження бездіяльності слідчого щодо неповернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні не свідчить про заподіяння моральної шкоди.

Інші учасники справи відзиви на апеляційні скарги до суду не подали.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві - Кендюх Т.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги тапросила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, щослідчим відділом Подільського УП ГУ НП у м. Києві здійснювалось досудове розслідування, під процесуальним керівництвом прокуратури Київської області, у кримінальному провадженні № 0000006 від 20 листопада 2012 року за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтею 356 КК України, частиною 1 статті 358 КК України, частиною 4 статті 190 КК України.

Відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 5 березня 2013 року в ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження

слідчим слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області проведено обшук у будинку АДРЕСА_1 . За результатом проведеного обшуку у ОСОБА_1 вилучено гладкоствольну мисливську зброю: рушницю HEYM калібру 30-06; рушницю Вулкан ТК калібру 5,45; рушницю Браунінг 12 калібру; рушницю Rizzini AL 12; рушницю Guerini 12 калібру; а також газовий пістолет ПГШ-790 9мм калібру. Арешт на вилучене майно не накладався.

Право власності ОСОБА_1 на перелічене майно підтверджується копіями дозволів № КІ 002859, КІ 007249 (а.с.17).

Згідно копії протоколу обшуку від 7 березня 2013 року вилучена у ОСОБА_1 зброя передана на відповідальне зберігання до кімнати речових доказів прокуратури Київської області (а.с.16).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого в кримінальному провадженні № 0000006 щодо неповернення тимчасово вилученого майна. Зобов`язано слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу прокуратури м. Києва Дрозда А.М. в кримінальному провадженні № 0000006 або іншу уповноважену особу повернути ОСОБА_1 тимчасово вилучене майно, а саме: гладкоствольну мисливську та газову зброю (рушниці Браунінг 12 калібру; рушниці Rizzini AL 12 калібру; рушниці Guerini 12 калібру; газового пістолету ПГШ-790 9мм калібру) згідно протоколу обшуку від 7 березня 2013 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2019 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого в кримінальному провадженні № 0000006 щодо неповернення тимчасово вилученого майна та закриття кримінального провадження. Зобов`язано слідчого СВ Голосіївського УП ГУ НП Грабчака О.А. в кримінальному провадженні № 0000006 або іншу уповноважену особу повернути ОСОБА_1 тимчасово вилучене майно, а саме: рушниці HEYM калібру 30-06 та рушниці Вулкан ТК калібру 5,45, згідно протоколу обшуку від 7 березня 2013 року.

Незважаючи на неодноразові вимоги ОСОБА_1 повернути вилучене майно, станом на момент звернення з позовом до суду у даній справі, зброя так і не повернута.

28 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до територіального управління ДБР, розташованого у м. Києві, із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 382 КК України (невиконання судового рішення). З приводу цього внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000472.

Київська місцева прокуратура № 7 у листі від 9 червня 2020 року повідомила, що згідно наданих відомостей Голосіївським УП ГУ НП у м. Києві від 2 березня 2020 року та прокуратурою Київської області від 25 березня 2020 року, вилучене майно у камерах схову зазначених установ не зберігається. У місцевій прокуратурі та у слідчому відділі Подільського УП ГУ НП у м. Києві вилучена зброя також відсутня.

Листом від 8 липня 2020 року Київська місцева прокуратура № 7 повідомила, що з метою встановлення місцезнаходження та вжиття заходів до повернення тимчасово вилученої у позивача зброї повторно направлено запит до Київського НДІСЕ, експертами якого у 2013 році проводилися судово-криміналістичні експертизи у кримінальному

провадження 0000006. Проте відповідь щодо відомостей про уповноважених осіб, які отримували висновки експертів та об`єкти дослідження - зброю, вилучену в ході проведеного 7 березня 2013 року обшуку, до місцевої прокуратури не надійшла.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів наявності у діях (бездіяльності) відповідачів усіх елементів цивільного правопорушення, а також не довів того, що саме відповідачами у цій справі завдано шкоду позивачу. Крім того, суд врахував, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000472 щодо невиконання ухвал суду про повернення вилученої зброї не завершене.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна з таких підстав.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Дії (бездіяльність) прокуратури міста Києва, ГУ НП в місті Києві, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений частиною 4 статті 168 КПК України.

Порядком № 1104 визначені правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Відповідно до пункту 27 Порядку № 1104 схоронність тимчасово вилученого майна до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно, забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку.

Частиною 5 статті 171 КПК України встановлено строки подання клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна, яке повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше воно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 КК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше воно має бути негайно повернуто осоіб, в якої його було вилучено.

Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно, у випадку відсутності ухвали про накладення на нього арешту, прямо передбачений чинним законодавством.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами 1, 2 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачами у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Такими органами у цій справі є прокуратура міста Києва та ГУ НП в місті Києві, як особи, відповідальні у спірний період за збереження та повернення тимчасового вилученого майна, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено в ухвалах Голосіївського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року та 27 березня 2019 року, арешт на вилучене у ОСОБА_1 майно (гладкоствольна та газова зброя) не накладався.

З наведеного можна зробити висновок, що за відсутності ухвали слідчого судді про накладення арешту на вилучене майно (в даному випадку зброя), воно мало бути негайно повернуто позивачу. При цьому відповідачами не було забезпечено схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Факт неналежного зберігання вилученого майна підтверджується листом Київської місцевої прокуратури № 7 від 9 червня 2020 року у якому зазначено, що вилучене у позивача майно у камерах схову Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві та прокуратури Київської області не зберігається. У місцевій прокуратурі та у слідчому відділі Подільського УП ГУ НП у м. Києві вилучена зброя також відсутня (а.с.83).

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку щодо недоведеності позивачем вказаних обставин.

Колегія суддів вважає, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідачів, яка полягає у неповерненні вилученого майна, а також неналежного його зберігання, яке призвело до неможливості встановлення його місцезнаходження, позивачу завдана майнова шкода у розмірі дійсної вартості вилученого майна.

Так, згідно звіту № 887/20 про оцінку майна від 17 грудня 2020 року сукупна ринкова вартість гладкоствольних мисливських рушниць: HEYM калібру 30-06; Вулкан ТК калібру 5,45; Браунінг 12 калібру; Rizzini AL 12; Guerini 12 калібру; газового пістолету ПГШ-790 (- які були вилучені у позивача) становить 292 601 грн.

Отже суд вважає, що визначений законом обов`язок повернути майно не виконаний і державою Україна у спірних правовідносинах не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу майнових збитків в розмірі 292 601 грн.

Стосовно стягнення моральної шкоди колегія суддів зазначає таке.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини 2 статті 23 ЦК України).

Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Позивач вказував, що внаслідок неправомірних дій відповідачів, які полягають у позбавленні його права власності на належне йому майно, а також тривалий строк відновлення порушеного права йому завдана моральна шкода, яку оцінює в розмірі 350 000 грн.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, встановлює чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції

позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів вважає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості (не є співмірним до порушення), є більшим від розміру завданої майнової шкоди, а тому достатньою сумою у відшкодування моральної шкоди є 30 000 грн.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилковості розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Ціна позову у даній справі визначена позивачем в розмірі 700 873 грн. 23 коп.

Разом з тим, пунктом 5 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи ціну позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки вона є більшою за двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (525 500 грн.), а тому справу слід було розглядати за правилами загального позовного провадження. Крім того, таке процесуальне порушення в певній мірі зумовило неможливість доведення позивачем його позовних вимог, зокрема подання оцінки вартості вилученого майна. За встановлених обставин такий доказ був приєднаний колегією суддів на стадії апеляційного провадження.

Згідно пункту 7 частини 3 статті 376 ЦПК України вказане порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до прокуратури міста Києва, Головного управління Національної поліції в місті Києві, головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 292 601 грн., а також моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: