У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

01 липня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/5545/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/764/21

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Харечко С.П.

Час, дата і місце проголошення рішення суду

першої інстанції (вступна і резолютивна частини):

о 17 год. 15 хв. 25.02.2021 в м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 04.03.2021

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пашкевич Ірини Андріївни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2021 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Експансія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року в суд звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Експансія" (далі - ТзОВ "Експансія") з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений 17 вересня 2014 року з відповідачем, як фізичною особою-підприємцем, договір №17-09-32 суборенди частини нежилого приміщення. Відповідно до умов договору відповідач прийняла 25 жовтня 2015 року у тимчасове платне користування частину нежилого приміщення загальною площею 290 м2, що розташоване в торговому центрі в АДРЕСА_1 . Плата ж за оренду складала 24 400,60 гривень. 28 лютого 2015 року відповідач повернув з тимчасового платного користування частину нежилого приміщення, загальною площею 145 м2. 01 березня 2015 року сторони уклали додаткову угоду, відповідно до умов якої позивач передав, а відповідач отримала у тимчасове платне користування частину нежилого приміщення загальною площею 145 м2, з 01 березня 2015 року зі сплатою 12 200,30 гривень 20% податку на додану вартість. Сторони погодили, що плата за суборенду по договору сплачується шляхом попередньої оплати щомісяця до 15 числа поточного місяця за наступний місяць. Проте ОСОБА_1 неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання за договором в частині сплати за суборенду, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 45 137,71 гривень. Відповідно до угоди відповідачу було направлено лист, яким позивач повідомив його про розірвання договору з 22 червня 2015 року. Тому позивач реалізовував своє право на стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Крім того, покликався на те, що умовами договору передбачувалось нарахування пені в розмірі подвійної ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення зобов`язання, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу. Обґрунтовуючи ж пред`явлення позову до місцевого загального суду, позивач посилався на те, що відповідач припинила підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця.

З наведених мотивів просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 : основний борг по платі за суборенду в сумі 45 137,71 гривень; пеню в сумі 29 046,03 гривень; три відсотки річних в сумі 1 785,98 гривень; інфляційне збільшення суми боргу в сумі 31 451,25 гривень.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області 25 лютого 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ "Експансія" в особі Рівненської філії ТОВ "Експансія" основний борг по платі за суборенду в сумі 45 137,71 гривень, пеню в сумі 29 046,03 гривень, три відсотки річних в сумі 1 785,98 гривень, інфляційне збільшення суми боргу в сумі 31 451,25 гривень.

Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 1611,30 гривень.

На рішення суду представником відповідача - адвокатом Пашкевич І.А. подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставини справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, порушенні норми процесуального права та неправильному застосовані норми матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про залишення суд поза увагою того факту, що матеріали справи не містили оригіналу спірного договору, хоча він мав стати предметом експертного дослідження. Не погоджувалась з підставами відхилення судом доводів відповідача з приводу того, що договір суборенди не підписувала. Покликалась на те, що судом не було здійснено належних дій задля проведення судової експертизи, зокрема, в матеріалах справи містилися оригінали дублікатів квитанцій про оплату орендної плати, здійснених від імені ОСОБА_1 , які, як вільні зразки підпису, повинні були дослідитись в процесі здійснення судової почеркознавчої експертизи. Вважала, що суд не мав підстав задовольняти вимоги позивача, оскільки не дослідив оригіналів наявних в справі документів.

З викладених міркувань просила рішення суду першої інстанції скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до Рівненського міського суду.

У поданому відзиві позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення міського суду без змін. На його переконання, експертизу в справі не було проведено саме з вини відповідача, а наявні в матеріалах справи документи були завірені належним чином, тому підстав досліджувати їхні оригінали не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України у редакції, чинній на момент пред`явлення позову, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Звертаючись із позовом, позивач просив стягнути заборгованість за договором суборенди частини нежитлового приміщення від 17 вересня 2014 року №17-09-32, укладеним між ТзОВ "Експансія" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо господарського договору, яким було опосередковано зобов`язальні правовідносини сторін спору.

Відповідно до ст. 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із ч.1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

Частиною першою ст. 173 ГК України передбачено, що зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом ст.ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст.ст. 202-208 ГК України, частини восьмої ст. 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Зазначений правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, ураховуючи, що зміст правовідносин сторін у справі, яка переглядається, виникли з господарського договору, цей спір за своїм предметним складом підвідомчий не загальному суду (цивільне судочинство), а господарській юрисдикції.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із ч. 4 ст. 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

Підставою для скасування судового рішення повністю з закриттям провадження у справі відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України є порушення правил підвідомчості спору цивільному судочинству, визначених ст.ст. 19-22 ЦПК України, що є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пашкевич Ірини Андріївни задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2021 року скасувати.

Закрити провадження у справі Товариства з обмеженою відповідальністю "Експансія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Роз`яснити сторонам, що вирішення цієї справи належить до господарського судочинства, а також, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук