Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.02.2021 Справа №607/14677/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Грицай К.М.,

за участю секретаря судового засідання Стус К.І.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, а саме: 7112,60 доларів США, з яких: 6500,00 доларів США основна сума позики, 482,60 доларів США відсотки за користування чужими грошовими коштами, 130,00 доларів США 3% річних; 2735,62 Євро, з яких: 2500,00 Євро основна сума позики, 185,62 Євро відсотки за користування чужими грошовими коштами, 50,00 Євро 3% річних. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15 липня 2019 року відповідно до власноручно написаної розписки ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6500,00 доларів США та 2500,00 Євро. Дані грошові кошти відповідач отримав 15 липня 2019 року та зобов`язався повернути позивачу до 31 грудня 2019 року. На час подання позову до суду, ОСОБА_4 умови розписок не виконав, борг не повернув, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, які наведені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, вказавши, що відповідач дійсно позичив у позивача кошти, проте, він не пам`ятає точної суми, не повернув боргу у зв`язку із відсутністю коштів. Заперечив щодо стягнення з відповідача суми нарахованих позивачем процентів у зв`язку із необґрунтованістю їх нарахування .

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини.

Судом встановлено, що 15 липня 2019 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6500,00 доларів США та 2500,00 Євро на термін до 31 грудня 2019 року, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_4 від 15 липня 2019 року.

Відповідач ОСОБА_4 , в порушення умов договору, взяті на себе зобов`язання не виконав та не повернув позивачу ОСОБА_1 позичені грошові кошти у встановлений строк.

Згідно з приписами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (Постанова Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року по справі № 194/1126/18, провадження № 61-6634св20).

За нормами ч. 1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд у відповідності до вимог ч. 3 ст. 263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.».

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), згідно з положеннями статті 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Така правова позиція вказана у постанові Верховного Суду від 02 березня 2020 року в справі № 355/1301/18.

В судовому засіданні шляхом дослідження оригіналу розписки встановлено, що дана розписка написана ОСОБА_4 , достовірність даного документа не заперечувалась самим відповідачем.

Встановлено із змісту розписки, що між сторонами 15 липня 2019 року укладено договір позики, відповідно до якого відповідач ОСОБА_4 отримав від позивача ОСОБА_1 кошти в сумі 6500,00 доларів США та 2500,00 Євро та зобов`язувався повернути до 31 грудня 2019 року. На день, вказаний у розписці, тобто станом 31 грудня 2019 року борг позивачу в сумі 6500,00 доларів США та 2500,00 Євро не повернуто.

Таким чином, діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу.

Крім того, позивач заявив окрему вимоги до відповідача про стягнення в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України, трьох процентів річних від простроченої суми.

У постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У даному випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Такі правові висновки, узгоджуються також із позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Згідно із статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом №15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Як вбачається із висновку, який зроблено у Постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Крім того, у частині визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року N 6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

В силу вимог ст. 625 ЦК України розмір 3 процентів від суми позики позивач розраховує наступним чином:

1)з 01 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року від суми позики 2500,00 Євро*3%/100%/365*244 днів = 50,14 Євро.

2)з 01 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року від суми позики 6500,00 доларів США*3%/100%/365*244 днів = 130,36 доларів США.

Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком, а відтак вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь трьох процентів річних, суд вважає такими, що підлягають до задоволення.

Згідного правової позиції, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Поряд з тим, щодо вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ, суд вважає такими, що не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно долученої до матеріалів справи розписки від 15.07.2019 року розмір і порядок одержання процентів не встановлений.

Судом встановили, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та Євро.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-36цс14.

Однак, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Тому, проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 15 липня 2019 року у сумі 6500,00 доларів США та в сумі 2500,00 євро та три проценти річних у сумі 130,00 доларів США та у сумі 50,00 євро, відмовивши у задоволенні решти позовних вимог.

З огляду на те, що судом встановлено суму позики та процентів, суд не приймає заперечення представника відповідача, що він не пам`ятає точної суми позики як необґрунтовані.

Щодо витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

25 серпня 2020 року між Адвокатським об`єднанням «Твій Адвокат» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання правової допомоги № 45.

Із Акту виконаних робіт (до Договору про надання правової допомоги № 45 від 25.08.2020 року), вбачається загальна вартість виконаних робіт 6000 грн.

Відповідно до квитанції № 8 від 07.09.2020 року та квитанції № 9 від 07.09.2020 року, ОСОБА_1 перерахував на рахунок АО «Твій Адвокат» гонорар за договором про надання правової допомоги на загальну суму 6000,00 грн.

Разом з тим, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, поведінку відповідача, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн.

Заперечення представника відповідача щодо не співмірності витрат на правову допомогу та клопотання про їх зменшення суд не бере до уваги, оскільки ним не було надано обґрунтованих доказів на їх підтвердження.

Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2702,50 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 611, 625, 629, 1046, 1047, 1048, 1049 Цивільного кодексу України, ст. 4, 5, 89, 133, 137, 138, 141, 264, 265, 268, 354,435 Цивільного-процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 15 липня 2019 року у сумі 6500,00 (шість тисяч п`ятсот) доларів США та в сумі 2500,00 (дві тисячі п`ятсот) євро та три проценти річних у сумі 130,00 (сто тридцять) доларів США, та у сумі 50,00 (п`ятдесят) євро.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2702 (дві тисячі сімсот дві) грн. 50 коп. та 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено 26 лютого 2021 року.

Головуючий суддяК. М. Грицай