Провадження № 2/761/4211/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Когут Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого дії ОСОБА_1 , до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, 3-я особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, в якій позивач просила визнати за нею та її малолітнім сином - ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації здійснити реєстрацію місця проживання позивача та її малолітнього сина.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона постійно проживає та користується з 1978 року квартирою АДРЕСА_1 . З метою реєстрації її місця проживання та дитини в цій квартирі, 12.08.2020 вона звернулась до відповідача. Проте, їй та дитині було відмовлено у реєстрації на підставі п.п. 1 п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207.

Також позивач зазначає, що квартира була видана її дідусю - ОСОБА_3 з дружиною та двома дітьми. Пізніше, в 1971 році батько позивача - ОСОБА_4 , одружився з ОСОБА_5 , яка також переїхала до вказаної вище квартири.

Після смерті дідуся позивача, її матір переоформила особовий рахунок на себе. Після розлучення батьків у листопаді 1989 року у квартирі залишились проживати позивач, її матір та сестра. У 2006 році позивач виписалась з квартири, проте залишилась в ній проживати, вела спільне господарство, спільно утримувала квартиру. У 2007 році у позивачки народився син ОСОБА_2 .

У 2012 році померла сестра позивачки.

У 2017 році позивач мала на меті здійснити реєстрацію свого місця проживання та її дитини у вищевказаній квартирі, проте з боку вітчима - ОСОБА_6 , чинились перешкоди щодо проживання позивача, а також і надання згоди матір`ю на її реєстрацію. Тому для оформлення малолітньої дитини у школу та позашкільних закладів освіти позивач вимушена була зареєструвати місце проживання у Будинку соціального піклування, але жодного дня там не проживала.

У 2018 році помер вітчим,в 2019 році померла мати позивачки.

Станом на жовтень 2020 року позивач разом з дитиною постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації, сплачує житлово-комунальні послуги та дбайливо ставиться до квартири.

Позивач звернулась до суду за захистом її права на користування вищевказаним житловим приміщенням.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2020 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою суду від 28.10.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання ухвали суду від 28.10.2020 позивач 21.12.2020, подала позовну заяву в новій редакції, визначивши склад позивачів у справі.

Ухвалою суду від 14.01.2021 відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

16.03.2021 представником позивача подано до суду клопотання про долучення документів.

24.03.2021 до суду від представника Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позову заперечує, просить відмовити в його задоволенні, зазначає на відсутність порушення відповідачем прав позивачів.

06.04.2021 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

15.06.2021 на адресу суду надійшла заява представника позивача про виклик свідка ОСОБА_7 .

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Представник третьої особи в судовому засіданні при вирішені справи покладався на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом на підставі поданих доказів встановлено, що особовий рахунок на квартира АДРЕСА_1 був відкритий відповідно до ордеру №128540 від 30.10.1959, виписаного на ОСОБА_3 . Вказані обставини були визнані та не заперечувалась сторонами в судовому засіданні.

Як вбачається з відзиву відповідача, що також не заперечувалось сторонами ордер, який видавався ОСОБА_3 , був втрачений.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.05.1989 виконавчий комітет Радянської районної ради народних депутатів м. Києва перевів особовий рахунок на гр.. ОСОБА_5 на окрему 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 з померлого свекра ОСОБА_3 на ОСОБА_5 , яка з 1979 року зареєстрована по означеній адресі. Склад родини - 4 особи: вона, чоловік, дочка, дочка.

ОСОБА_5 є матір`ю позивачки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис №2193 від 01.07.1978.

16.08.1996 ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 , та змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 16.08.1996, актовий запис № 281.

Відповідно до витягу з розпорядження Радянської районної державної адміністрації м. Києва від 30.06.1999, договір найму квартири АДРЕСА_1 переоформлено на ОСОБА_5 з прізвища « ОСОБА_5 » після укладення шлюбу. ОСОБА_5 з 1079 року прописана за вказаною адресою. Склад родини 4 особи: вона, 2 дочки, онука.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивачки народився син - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 09.02.2007.

В матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 датовані вереснем 2020 року, адресовані до Шевченківського районного суду м. Києва, в яких зазначається на те, що позивач разом з сином проживають по АДРЕСА_1 . З пояснень ОСОБА_4 вбачається, що він є батьком позивачки та вказує на те, що позивачка в квартирі АДРЕСА_1 проживає все її життя.

З листа Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 05.05.2017 № 109.109/опп/5-537, адресованого ОСОБА_5 , вбачається, що ОСОБА_5 є головним квартиронаймачем спірної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , актовий запис № 18082.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла мати позивачки ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 від 13.06.2019.

12.08.2020 позивачка своїх інтересах та інтересах сина звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичної особи ШРДА у м. Києві з заявою зареєструвати її місце проживання та сина за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому в заяві позивач вказала місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

14.08.2020 позивачці відмовлено у реєстрації місця проживання згідно пп 1 п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207, а саме: не надано документи, що підтверджують право на проживання в житлі (пп 4 п. 18 вищевказаної постанови). Сину позивачки відмовлено у реєстрації місця проживання у зв`язку з відмовою в реєстрації матері.

Відповідно до довідки про зняття з реєстрації місця проживання від 02.11.2020 сина позивачки - ОСОБА_2 , знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 , соціальний закладу, в зв`язку із вибуттям до нового місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_7 , який пояснив, що він є нейропсихологом та з 2015 року займається з сином позивачки, в тому числі в дома, за її адресою: АДРЕСА_1 . Приїжджає два рази на місця. Йому відомо, що в 2019 році померла мати позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (ст. 46 Конституції України).

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно ч. 5 ст. 9 ЖК УРСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб. Якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другої цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому законом порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 своєї постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядку при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї, наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювалося угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Також пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Разом з тим, згідно роз`яснень, викладених в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 року за №9, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Крім того, в силу вимог п.4 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження належить територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Як встановленому в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, квартира право користування якою є предметом спору, не приватизована та належить до комунальної власності.

З аналізу статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» слідує, що квартира АДРЕСА_1 , як об`єкт комунальної власності, належить територіальній громаді м. Києва.

Проте, позивачем у цій справі в якості відповідача зазначено Шевченківську районну у м. Києві державну адміністрацію, яка відповідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» здійснює лише управління об`єктом комунальної власності за дорученням територіальної громади.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач то його представника зазначили, що відповідач у справі є належним, клопотань в порядку ст. 51 ЦПК України не заявляли.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованим, оскільки позивач звернувся до неналежного відповідача, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 51, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого дії ОСОБА_1 , до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, 3-я особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: