Справа № 159/5580/19 Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О.
Провадження № 22-ц/802/215/21 Категорія: 64 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом вселення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалася на ті обставини, що у період з 28 серпня 2009 року по 14 квітня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_4 .

З 03 березня 2008 року зі згоди відповідача ОСОБА_1 вона зареєструвалася та постійно проживала у його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , як член сім`ї останнього, також в даній квартирі з часу народження була зареєстрована та проживала їх неповнолітня дочка ОСОБА_4 .

Крім того позивач зазначала, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 вона з дочкою ще декілька років проживали у вказаній квартирі, однак із-за поведінки відповідача вчинення щодо неї домашнього насильства, вона з дочкою змушена була тимчасово залишити дане житло та піти проживати до своїх батьків, оскільки власного житла не має.

Також ОСОБА_3 вказувала, що неодноразово разом з дитиною намагалась повернутись проживати у дану квартиру, однак відповідач, змінивши замок від вхідних дверей, чинить їм перешкоди та звертався до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування даним жилим приміщенням, проте в позові йому було відмовлено.

За таких обставин позивач просила суд прийняти рішення про вселення її з неповнолітньою дочкою у вказану квартиру та зобов`язати відповідача ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у користуванні житлом, надати їй ключі від вхідних дверей квартири. Відшкодувати їй понесені судові витрати.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року позов задоволено, ухвалено вселити ОСОБА_3 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 та неповнолітньою ОСОБА_4 вказаною квартирою, шляхом надання ключів позивачу від вхідних дверей квартири. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в розмірі 768 грн 40 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права, просив рішення суду в частині вселення позивача ОСОБА_3 скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити їй у задоволенні позову. Рішення суду в частині вселення у квартиру неповнолітньої ОСОБА_4 залишити без змін.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_3 як бувший член його сім`ї, не проживаючи у його квартирі тривалий час, відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, втратила право на користування цим житло. Також вказував, що в квартирі проживає з новою дружиною, а тому спільне користування житлом, власником якого він є, разом з позивачкою на його думку неможливе.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач разом із неповнолітньою дочкою були зареєстровані і проживали у квартирі відповідача як члени його сім`ї і залишили жиле приміщення із-за його поведінки, який чинить їм перешкоди у користуванні житлом, а тому підлягають вселенню у квартиру відповідача, якого зобов`язано не чинити їм у цьому перешкоди.

Такий висновок суду першої інстанції є правильний.

Згідно положення ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Встановлено, що сторони спору ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2009 року по 14 квітня 2012 року (а.с. 6).

Під час спільного проживання у шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 (а.с. 5).

Позивач ОСОБА_3 з неповнолітньою ОСОБА_1 зареєстровані і тривалий час проживали в квартирі АДРЕСА_2 , власник якої ОСОБА_1 (а.с. 4, 7). 3 червня 2016 року позивач з неповнолітньою дочкою, із-за неприязних стосунків з відповідачем, змушені були залишити дане житло та тимчасово проживають у батьків ОСОБА_3 . Повернутись і безперешкодно проживати по місцю реєстрації у квартирі відповідача позивач з дочкою змоги не мають, так як ОСОБА_1 змінив замок у вхідних дверях та чинить їм перешкоди у добровільному вселенні (а.с. 12-13, 24).

Крім того встановлено, що рішеннями Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2017 року, 03 лютого 2020 року, які набрали законної сили, в задоволенні позовів ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовлено, що свідчить про наявність права у зазначеної особи разом із неповнолітньою дочкою на проживання у квартирі ОСОБА_1 на правах бувших членів сім`ї. Також, цими рішеннями судів встановлено ті факти, що ОСОБА_3 з дочкою ОСОБА_4 , не проживають у вказаній квартирі по місцю своєї реєстрації з поважних причин, а саме із-за поведінки власника квартири ОСОБА_1 , який чинить їм у цьому перешкоди (а.с. 8-11, 57-62). Тому, в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, наведені обставини не потребують повторного доказування, як вже встановлені судовими рішеннями в інших цивільних справах.

Отже, наведене свідчить про те, що позивач з неповнолітньою дочкою як бувші члени сімї відповідача, обмежені у праві користування належним ОСОБА_1 житлом, без жодних законних підстав.

Тому, на думку колегії суддів, ухвалюючи рішення про вселення у вказану квартиру позивача з неповнолітньою дочкою, суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що діями відповідача ОСОБА_1 порушуються їх житлові права, які підлягають захисту, зокрема шляхом вселення даних осіб у житло та зобов`язання відповідача не чинити їм перешкоди у користуванні квартирою, у якій ці особи зареєстровані.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача на положення ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321 ЦК України щодо належності власникові права володіння, користування і розпорядження своєю власністю не усуває набутого у встановленому законом порядку права на проживання позивача з неповнолітньою дочкою у квартирі відповідача, яке захищається положеннями ст. 9 ЖК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність оскаржуваного рішення, яке ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, та з урахуванням вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367-368, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді