Провадження 2/760/90/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.

за участі секретаря - Федоренко Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у липні 2017 року звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, посилається на наступне.

Так, зазначає, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 30.10.1991, шлюб було розірвано заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23.12.2010.

Під час перебування у шлюбі ними було придбано, зокрема, двокімнатну квартиру площею 87,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Печерського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності, в тому числі, на квартиру АДРЕСА_2 , під приводом того, що це майно не є об`єктом права спільної сумісної власності, а належить виключно їй, оскільки придбаний нею за власні кошти, отримані в позику у ОСОБА_3 , які вона самостійно повернула.

Вважає, що договір позики від 01.04.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за яким нібито ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_2 є фіктивним. Також відповідачами було укладено ще й другий фіктивний правочин (розписку) від 04.01.2011, нібито, про повернення ОСОБА_3 суми в розмірі 100 000 доларів США.

Вважає, що вказаний договір позики від 01.06.2004 є фіктивним, укладеним між відповідачами по справі без наміру створення правових наслідків, а виключно для заволодіння майном позивача.

Зазначає, що про існування договору позики в 2004 році між відповідачами позивачу, не було відомо. Адже квартиру АДРЕСА_2 було придбано на спільні кошти подружжя.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики від 01.06.2004, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про позику грошових коштів на суму 100 000 доларів США.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 31.07.2017 зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В. В.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.11.2017, відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Ухвалою суду від 06.11.2017 задоволено заяву позивача про забезпечення доказів шляхом витребування у відповідачів оригіналу розписки від 01.06.2004 та оригіналу розписки від 04.01.2011.

12 червня 2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Музичко Р. В., в якому сторона відповідача просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на наступне. ОСОБА_2 для придбання квартири, взяла у борг у ОСОБА_3 гроші в сумі 100 000 доларів США з зобов`язанням повернути їх протягом 5 років про що була складена розписка, та повернула в повному обсязі 04.01.2011 про що також складена розписка.

Зазначає, що позивачу не було відомо, що ОСОБА_2 взяла в борг кошти, не знав про факт інвестування нею в будівництво квартири та оформлення її у власність у 2006 році, довідався про це після розірвання шлюбу в процесі поділу майна. На її думку, обставини справи свідчать, що 01.06.2004 ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в борг, а 04.01.2011 повернула їх в повному обсязі, що встановлено рішенням суду в іншій судовій справі та свідчить про реальне настання правових наслідків та виключає правові підстави для визнання правочину недійсним як фіктивного.

Таким чином, доводи позовної заяви безпідставні та необґрунтовані, тому просить відмовити в задоволенні позову.

09 липня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що судом не досліджувався факт достовірності розписок, а зазначено, що кв. АДРЕСА_2 придбана в шлюбі за спільні кошти подружжя.

21 лютого 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С. І.

Ухвалою суду від 08 липня 2019 року витребувано у відповідачів оригінали розписок від 01.06.2004 та від 04.01.2011.

На виконання ухвали суду ОСОБА_3 подала заяву 09.07.2019 року про відсутність у неї оригіналу розписки від 01.06.2004 року та від 04.01.2011 року, оскільки зобов`язання було виконано належним чином та зберігати оригінал розписки не було необхідності.

Ухвалою суду від 22.11.2019 закрито підготовче провадження по вказаній справі та призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача - ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та надані докази.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце судового засідання повідомлялася належним чином, 16 червня 2021 року через електронну пошту суду надіслала клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Частиною другою даної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 01.06.2004 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримала 100 000 доларів США, які зобов`язувалась повернути протягом п`яти років. ОСОБА_7 власноручно написала розписку про отримання від ОСОБА_3 позики в розмірі 100 000 доларів США. 04.01.2011 ОСОБА_3 написала розписку про отримання 100 000 доларів США. від ОСОБА_2 , та що претензій до ОСОБА_2 не має.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.11.2017 відмовлено в задовленні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності, зокрема на квартиру АДРЕСА_2 , яке постановою Апеляційного суду міста Києва від 21.05.2018 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.07.2019 залишено без змін. Виходячи зі змісту положень норм статей 60 та 65 СК України суди дійшли висновку, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 набута сторонами під час перебування у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, як і кошти, одержані ОСОБА_2 за розпискою, а їх повернення одним з подружжя після розірвання шлюбу не свідчить про виникнення у такого з подружжя права особистої приватної власності на нерухоме майно, придбане за ці кошти.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.01.2020 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна подружжя задоволено частково. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за ОСОБА_1 : право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 ; право власності на житловий будинок АДРЕСА_4 ; право власності на квартиру АДРЕСА_5 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за ОСОБА_2 : право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; право власності на житловий будинок АДРЕСА_6 ; право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1001 га кадастровий номер :72:368:0058 по АДРЕСА_7 .

Постановою Київського апеляційного суду від 24.11.2020 рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24.01.2020 скасовано та ухвалено нове рішення, яким в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на: приватний будинок, загальною площею 202,3 кв.м., з урахуванням земельних поліпшень в цілому за адресою: АДРЕСА_8 ; двокімнатну квартиру АДРЕСА_9 площею 87,80 кв. м. за адресою: АДРЕСА_10 ; однокімнатну квартиру АДРЕСА_11 , площею 49,3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_11 ; 1/3 частину двокімнатної квартири площею, 23,53 кв.м за адресою: АДРЕСА_12 . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на: приватний будинок, загальною площею 404,8 кв.м, з урахуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_7 ; земельну ділянку, площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_7 . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Таким чином, зі змісту наведених судових рішень вбачається, що на час вирішення цього позову про визнання недійсним договору позики, спір між колишнім подружжям про поділ спільного сумісно майна вирішений.

Відповідно до ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, оскільки правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ст. 234 ЦК України правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, визнається судом недійсним і ЦК України у ст. 234 називає такі правочини фіктивними.

У ст. 234 ЦК України не передбачено коло осіб, які мають право звертатися з позовом про визнання фіктивного правочину недійсним, тобто це можуть зробити сторона фіктивного правочину або інші заінтересовані особи.

При цьому, позивач зазначаючи, що спірний договір позики порушує його майнові права та інтереси вказує на те, що ОСОБА_2 в межах розгляду спору про поділ спільного сумісного майна подружжя, пред`явила позов до ОСОБА_1 про визнання права приватної власності, зокрема, на квартиру АДРЕСА_2 , під час розгляду якого надала суду договір позики та розписку про повернення боргу, з метою визнання майна особистою приватною власністю.

Визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості. Так, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 755/19772/19 (провадження № 61-17149св20).

Таким чином, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Позивачем жодними належними, достатніми та достовірними доказами не доведено суду, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладаючи оспорюваний договір позики не мали наміру досягти обумовлених ним юридичних наслідків, зокрема отримати та передати грошові кошти в позику.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України).

Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також ту обставину, що позивачем жодними належними, достатніми та достовірними доказами не доведено суду, що кошти за договором позики не передавались, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову в задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 202-204, 215, 234, 1046-1047 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265, 273, 280, 298, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І. Кушнір