_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/176/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2021 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Васильків Олени Василівни,

секретаря судового засідання - Белінської Ганни Сергіївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), треті особи: ОСОБА_3 (РНОКПП невідомий, місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (РНОКПП невідомий, місце проживання: АДРЕСА_1 ), про встановлення факту належності майна на праві приватної особистої власності,-

ВСТАНОВИВ:

І. ПРОЦЕДУРА

16.07.2020 року в інтересах позивача ОСОБА_1 до суду звернулась адвокат Шараг О.В. з позовом до відповідача, в якому просить:

- встановити факт належності ОСОБА_1 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на праві особистої приватної власності в період з дня державної реєстрації права приватної власності до дня відчуження;

- встановити факт належності ОСОБА_1 автомобіля Lexus LS 460, 2007 року випуску, на праві особистої приватної власності в період з дня державної реєстрації права власності до дня відчуження.

Позов пред`явлено на підставі ст. ст. 3, 21, 74 СК України, ст. ст. 4, 316 ЦК України.

Ухвалою суду від 27.07.2020 року провадження по справі відкрито.

25.08.2020 року представник відповідача адвокат Адабаш С.А. надала відзив на позовну заяву та клопотання про об`єднання справи №520/10633/18 та справи №947/19680/20 в одне провадження та передачі на розгляд судді Бескровному Я.В.

03.11.2020 року представник позивача адвокат Нан Д.М. надав відповідь на відзив.

03.12.2020 року від представника відповідача адвоката Адабаш С.А. надані заперечення на відповідь на відзив.

10.12.2020 року від представника третьої особи ОСОБА_3 - адвоката Клепикова М.С. надані письмові пояснення та заява про розгляд справи за відсутності третьої особи ОСОБА_3 та її представника. Вказані документи містять думку про задоволення позову в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 до судових засідань не з`являвся, будь-яких заяв по справі не надав.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси суду від 27.07.2020 року в задоволенні клопотання про об`єднання справи №520/10633/18 та справи №947/19680/20 в одне провадження та передачі на розгляд судді Бескровному Я.В. відмовлено. Справу призначено до судового розгляду по суті.

ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ

В позовних вимогах позивач посилається на те, що 17.11.2011 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_1 була придбана квартира загальною площею 65.0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Вказана квартира була придбана за особисті кошти батька та матері позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Однак було прийнято рішення оформити нерухоме майно на ОСОБА_1 . Подальші витрати на ремонт та облаштування квартири були понесені ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Після завершення ремонтних робіт, у період з 2013 року по 2017 рік позивач проживав в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , здійснював всі необхідні витрати по її утриманню та обслуговуванню, сплачував комунальні платежі. Однак позивач за вказаною адресою зареєстрованим не був.

Деякий час разом з позивачем у квартирі проживала ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_1 мав стосунки. При цьому дані стосунки мали тимчасовий характер та не буди спрямовані на створення сім`ї, ведення спільного господарства, про що ОСОБА_2 було відомо, вона ніколи не заперечувала проти того, що їх стосунки не підкріплені серйозними намірами на спільне майбутнє. ОСОБА_1 матеріально забезпечував ОСОБА_2 .

Відповідач не брала участі ані в купівлі квартири, ані в проведені ремонтних робіт, ані в утриманні та сплаті комунальних платежів.

У грудні 2016 року позивач надав відповідачу дозвіл на тимчасову реєстрацію у спірній квартирі з метою отримання останньою паспорту для виїзду за кордон, після оформлення якого ОСОБА_2 повинна була знятися з реєстрації. Однак в подальшому відповідач відмовлялась від зняття з реєстрації під різноманітними причинами.

У лютому 2017 року відносини між позивачем та відповідачем були розірвані.

11.10.2016 року на частково позичені у батька гроші позивачем було придбано транспортний засіб Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 4608, НОМЕР_3 . Позичені гроші позивачем повернути не були. 27.06.2017 року право власності на вказаний автомобіль було оформлено на батька позивача ОСОБА_5 в рахунок повернення боргу.

Оскільки квартира,що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , фактично була придбана на кошти ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , 05.07.2017 року ОСОБА_1 було здійснено відчуження вказаного майна на користь ОСОБА_5 шляхом укладення договору дарування.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після його смерті спадщину прийняли дружина - ОСОБА_3 , та син - ОСОБА_4 , позивач відмовився від спадщини.

Станом на день звернення до суду право власності на транспортний засіб Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 4608, НОМЕР_3 зареєстровано за ОСОБА_4 , право власності на квартиру,що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , спадкоємцями оформлено не було.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір щодо наявності права власності відповідача на частку квартири та автомобілю, а тому ОСОБА_1 змушений звернутися до суду з відповідним позовом.

25.08.2020 року представник відповідача адвокат Адабаш С.А. надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти наявності спору щодо належності спірної квартири позивачу на праві приватної власності. ОСОБА_2 не заперечує проти визнання за ОСОБА_1 права особистої власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Наголошує, що вона була фактичною дружиною позивача та приймала участь у ремонтних роботах в квартирі.

Крім того, відповідач не визнає вимогу щодо визнання факту належності позивачу автомобіля Lexus LS 460. ОСОБА_2 заперечує проти того, що придбаний у 2016 році автомобіль є особистим майном позивача, та вважає вказаний транспортний засіб спільним майном, оскільки вони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка з 2011 року по 2018 рік у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , вели спільне господарство, а ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дитина - ОСОБА_6 .

Також відповідачем було надано до суду клопотання про об`єднання справи № 520/10633/18 та справи № 947/19680/20 в одно провадження, та передання на розгляд судді Бескровному Я.В.

03.11.2020 року представник позивача адвокат Нан Д.М. надав відповідь на відзив, у якому позивач зазначає, що доказами наявності спору між сторонами щодо права власності на квартиру є те, що одною з позовних вимог ОСОБА_2 у справі № 520/10633/18 є визнання недійсним договору дарування квартири, за адресою: АДРЕСА_3 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 05.07.2017 року, а також вселення у дану квартиру. ОСОБА_2 вважає, що укладений договір дарування певним чином порушив її права та інтереси.

Крім того, у відповіді на відзив зазначено що, відповідач має можливість припинити розгляд справи шляхом визнання позову у відповідній частині позовних вимог стосовно квартири або запропонувати укласти мирову угоду, але вказані дії з боку відповідача відсутні.

При цьому, позивач заперечує проти об`єднання справи № 520/10633/18 та справи №947/19680/20 в одне провадження, та передання на розгляд судді Бескровному Я.В., оскільки вказані справі мають різни предмети доказування. Позивач вказує, що у справі № 520/10633/18 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті, а тому, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 188 ЦПК України, у даному випадку об`єднання вказаних справ суперечить нормам чинного законодавства.

Що стосується автомобіля Lexus LS 460, то позивач наполягає, що рухоме майно було придбано на частково позичені кошти у його батька. У зв`язку з неспроможністю ОСОБА_1 повернути борг, право власності на транспортний засіб було з часом зареєстровано за ОСОБА_5 .

На час придбання квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживали разом та не мали усталених подружніх відносин, а на час придбання автомобіля Lexus LS 460 - не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, а їх стосунки не були притаманні подружжю.

03.12.2020 року від представника відповідача адвоката Адабаш С.А. надані заперечення на відповідь на відзив, у якому відповідач вказує, що не оспорює право особистої приватної власності ОСОБА_1 на квартиру. У справі № 520/10633/18 ОСОБА_2 заявляє вимоги, щодо її та її дитини житлових прав на спірну квартиру. Відповідач претендує на вселення в квартиру разом з дитиною для подальшого проживання, та не заявляє вимог про визнання за неї права власності на нерухоме майно.

ОСОБА_2 вважає себе власником 1/2 частини автомобіля Lexus LS 460.

10.12.2020 року від представника третьої особи ОСОБА_3 адвоката Клепикова М.С. надані письмові пояснення та заява про розгляд справи за відсутності третьої особи ОСОБА_3 та її представника. Вказані документи містять думку про задоволення позову в повному обсязі. ОСОБА_7 вказує, що відповідач жодним чином не брала участь у витратах на купівлю, ремонт або обслуговування квартири, не сплачувала комунальні платежі, навіть не знала про купівлю квартири. Позивач повністю матеріально забезпечував відповідача, а їх стосунки не були притаманні подружнім. ОСОБА_3 наполягає на тому, що між сторонами наявний спір стосовно квартири, про що свідчить вимога відповідача у справі № 520/10633/18 про визнання договору дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , недійсним. Проти об`єднання справи № 520/10633/18 та справи №947/19680/20 в одне провадження третя особа заперечувала.

Третя особа ОСОБА_4 до судових засідань не з`являвся, будь-яких заяв або клопотань по справі не надавав.

Оскільки справа перебуває в провадженні суду вже значно тривалий час, а третя особа ОСОБА_4 , який був належним чином повідомлений, не був присутнім на жодному судовому засіданні по вказаній справі, суд, для недопущення порушення законних прав сторін по справі, вважає за можливим розглянути справу без ОСОБА_4 .

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Згідно з нормами статті 17 вказаної Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Суд бере до уваги той факт, що розгляд справи триває значний час, за цей час обом сторонам у справі була надана можливість довести свої вимоги, заперечення, міркування та надати пояснення.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

В своїх рішеннях, Європейський суд з прав людини зазначає, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а тому, не відкладаючи розгляд справи, можливе вирішення спору по суті. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для відкладення розгляду справи.

Обом сторонам у справі суд надав можливість довести свої вимоги та заперечення, крім того в справі не визначена обов`язкова явка сторін до судового засідання, а тому відкладення розгляду справи в даному випадку не є обов`язковим. Таким чином, суд має всі обумовлені законом підстави для розгляду справи, з урахуванням вимог цивільного процесуального закону, наявних в матеріалах справи доказів та пояснень сторін, наданих у попередніх засіданнях.

Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 29.04.2020 року по справі № 520/5083/16-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

В ході судового розгляду справи судом встановлено, що 17.11.2011 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округо Образцовою Т.А., реєстровий № 3225, ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_4 /а.с. 13-14/. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 , розмір частки 1/1, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 32240638 від 29.11.2011 року /а.с.15/

Квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , придбана за особисті кошти батька та матері позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Подальші витрати на ремонт та облаштування квартири були понесені ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Після завершення ремонтних робіт, у період з 2013 року по 2017 рік позивач проживав у зазначеній квартирі, здійснював всі необхідні витрати по її утриманню та обслуговуванню, сплачував комунальні платежі. Однак позивач за вказаною адресою зареєстрованим не був, що підтверджується відсутністю відповідної відмітки в паспорті /а.с.9-12/.

Деякий час разом з позивачем у квартирі проживала ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_1 мав стосунки. ОСОБА_1 розцінював вказані стосунки, як такі, що мають тимчасовий характер, не спрямовані на створення сім`ї та ведення спільного господарства. Тобто стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не були притаманні подружнім. Позивач надавав матеріальну допомогу відповідачу.

11.10.2016 року на частково позичені у батька гроші позивачем було придбано транспортний засіб Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 4608, кузов № НОМЕР_3 .

27.06.2017 року, у зв`язку з неспроможність ОСОБА_1 повернути позичені гроші, право власності на вказаний автомобіль було оформлено на батька позивача ОСОБА_5 в рахунок повернення боргу.

Факт придбання позивачем транспортного засобу 11.10.2016 року, та відчуження вказаного рухомого майна 27.06.2017 підтверджується довідкою № 31/371аз від 20.06.2018 року виданої Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України./ а.с. 19/

У грудні 2016 року позивач надав відповідачу дозвіл на тимчасову реєстрацію у спірній квартирі з метою отримання останньою паспорту для виїзду за кордон, за умовою, що після оформлення документу ОСОБА_2 повинна знятися з реєстрації.

У лютому 2017 року відносини між позивачем та відповідачем були розірвані. З реєстрації в квартирі,що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 знята не була.

05.07.2017 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., реєстровий № 2-783, ОСОБА_1 подарував квартиру АДРЕСА_4 своєму батькові ОСОБА_5 /а.с. 16-18/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що 08.11.2018 року складено відповідний актовий запис № 11544 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, що вбачається зі свідоцтва про смерть НОМЕР_4 /а.с. 28/.

Після його смерті спадщину прийняли дружина - ОСОБА_3 , що підтверджується заявою про прийняття спадщини від 30.12.2018 року, спадкова справа 21/2018 /а.с. 29/, та син - ОСОБА_4 , що підтверджується заявою про прийняття спадщини від 19.12.2018 спадкова справа 21/2018 /а.с. 31/.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Позивач відмовився від прийняття спадщини після смерті батька, що підтверджується заявою про відмову від прийняття спадщини від 04.03.2019 року, спадкова справа 21/2018 /а.с. 32/.

Згідно із ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

На сьогоднішній день власником транспортного засобу Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 4608, кузов № НОМЕР_3 є ОСОБА_4 , що вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 04.09.2019 року /а.с.33/.

Право власності на квартиру,що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до умов чинного законодавства спадкоємцями оформлено не було.

В ході судового розгляду справи судом досліджені акти опитування особи за її згодою, відповідно до п. 7, ч. 1, ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Свідок ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повідомила, що вона знайома з ОСОБА_1 з 2000 року, який її познайомив з ОСОБА_2 . Відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вона охарактеризувала як сучасні та складні: ОСОБА_1 не прагнув створити сім`ю або мати дітей, ОСОБА_2 була у нього на матеріальному утриманні. ОСОБА_1 відкрито повідомляв, що не бажає створити сім`ю з ОСОБА_2 , ОСОБА_9 про це знала. Трьох кімнатна квартира була придбана за рахунок ОСОБА_5 , та за його рахунок зроблено ремонт. Взимку 2016-2017 року стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинилися. ОСОБА_2 залишилася проживати у квартирі, а ОСОБА_1 переїхав на дачу батька. ОСОБА_1 постійно вигоняв ОСОБА_2 з квартири, але вона відмовлялася виїжджати, мотивуя це тим, що вона там зареєстрована. Влітку ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 , що вона вагітна від нього, який запропонував їй позбутися вагітності, але вона відмовилась. Батьки ОСОБА_1 надавали ОСОБА_9 гроші та продукти. ОСОБА_10 передав їй гроші на роди та на операцію дитини.

Свідок ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повідомила, що з 2000 року по 2017 рік вона була дружиною ОСОБА_12 , який весь цей час знаходився в інтимних відношеннях з ОСОБА_2 . У період тривалого відрядження ОСОБА_1 . ОСОБА_12 неодноразово зустрічався з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_5 .

Свідок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повідомила, що ОСОБА_10 повністю забезпечував ОСОБА_9 , перші три роки їх відносин вони разом не проживали. ОСОБА_1 оплачував оренду квартири для ОСОБА_2 . Син повідомив її, що не бажає створювати сім`ю з ОСОБА_2 та мати спільних дітей. У 2011 році на особисті кошти ОСОБА_3 та її чоловіка була придбана квартира АДРЕСА_4 , яка була оформлена на сина, у зв`язку з тим що чоловік ОСОБА_3 знаходився у відряджені. В квартирі було зроблено капітальний ремонт за кошти родини ОСОБА_13 . ОСОБА_2 не приймала участі ані в фінансових витратах на квартиру, ані в ремонті, ані утримуванні квартири та сплаті комунальних послуг. Комунальні послуги сплачувались ОСОБА_3 на прохання її сина за його гроші, які він пересилав матері на картку.

На сьогоднішній день в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває справа за позовом ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та малолітнього ОСОБА_14 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Одеської міськради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності, визнання договорів недійсними, вселення. Ухвалою суду 21.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду.

IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ

Відповідно до ч.2, 4 ст. 3СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною 2 ст. 21 СК України передбачено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 316 ЦК України роз`яснено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Судом встановлено, що 17.11.2011 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_4 . Вказане майно належало позивачу на праві особистої приватної власності, що підтверджується матеріалами справи, показами свідків, та не заперечується відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст. 82 СК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

При цьому, суд приходить до висновку, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду, між сторонами дійсно існував спір про право власності на вказану квартиру, оскільки з вересня 2018 року ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та малолітнього ОСОБА_14 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Одеської міськради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності, визнання договорів недійсними, вселення.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Бескровним Я.В. від 10.09.2018 року провадження по даній справі було відкрито.

05.07.2017 року на підставі договору дарування ОСОБА_1 подарував квартиру АДРЕСА_4 своєму батькові ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Наявність позовної вимоги про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_4 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 05.07.2017 року, свідчить впевненість відповідача, що вказаним договором були порушений її права.Тобто, в момент подання позову до суду, ОСОБА_2 не визнавала безумовності права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, в межах критеріїв ст. 319 ЦК України.

11.10.2016 року на частково позичені у батька гроші позивачем було придбано транспортний засіб Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 4608, кузов № НОМЕР_3 .

Судом встановлено, що в період купівлі транспортного засобу Lexus LS 460, ОСОБА_1 мав стосунки з ОСОБА_2 , але дані стосунки мали тимчасовий характер та не були спрямовані на створення сім`ї, при цьому сторони не були пов`язані сумісним побутом. Факт ведення сумісного господарства сторонами в даному судовому провадженні також не доведений.

Частиною 1 ст. 74 СК України роз`яснено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Вказана норма має відсилочний характер, оскільки поняття сім`я розкрито у ч. 2 ст. 3 СК України, та визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обв`язки.

Майно набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності, якщо:

-майно придбано внаслідок спільної праці таких осіб як сім`я (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, введення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

-інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року № 6-1026цс15.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід встановити, що спірне майно було придбано сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення введення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін (ухвала Верховного Суду України по справі № 6-20871св14).

З огляду на наведене, відповідач не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який свідчить про проживання з позивачем однією сім`єю, наявність спільного побуту, та ведення спільного господарства, в період придбання транспортного засобу.

Таким чином, відсутні підстави для визнання транспортного засобу Lexus LS 460, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 4608, кузов № НОМЕР_3 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи часткове визнання позову з боку відповідача, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 76-83, 141, 206, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, ст. ст. 315, 316 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 74 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), треті особи: ОСОБА_3 (РНОКПП невідомий, місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (РНОКПП невідомий, місце проживання: АДРЕСА_1 ), про встановлення факту належності майна на праві приватної особистої власності ,- задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_1 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на праві особистої приватної власності в період з дня державної реєстрації права приватної власності до дня відчуження.

Встановити факт належності ОСОБА_1 автомобіля Lexus LS 460, 2007 року випуску, на праві особистої приватної власності в період з дня державної реєстрації права власності до дня відчуження.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 )на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 )судовий збір в розмірі 1681,60 грн. /одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 копійок/.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги можуть бути подані через Київський районний суд м. Одеси.

Повний текст рішення суду складено 01.03.2021 року.

Суддя Васильків О.В.