Провадження №2/932/1595/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Куцевола В.В.

при секретарі - Громовику Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання виконати умови договору,-

В С Т А Н О В И В:

24.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , у якому прохав суд зобов`язати ОСОБА_2 виконати всі умови договору № 01-12-14 від 01.12.2014 року, який укладений ним з позивачем.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 22.03.2005 року він є приватним підприємцем та його діяльність не є припиненою. Свою діяльність, як підприємця, здійснює за КВЕД 69.10, тобто у сфері права. За 2013 рік він сплатив єдиний податок з фізичних осіб у розмірі 50 000 грн. 01.12.2014 року він уклав з відповідачем договір доручення № 01-12-14, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався сплатити за нього, як приватного підприємця, 50 000 грн. податку не пізніше 20.12.2014 року. Кошти в обумовленій сумі відповідач отримав від нього у день підписання договору. До цього часу відповідач своїх обов`язків не виконав. Оскільки правомірність правочину презюмується, а одностороння відмова від зобов`язання недопустима, звернувся до суду за захистом свого права у спосіб, передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України, - шляхом примусового виконання обов`язку в натурі.

Ухвалою суду від 24.12.2019 року відкрито провадження у справі.

29.01.2020 року та 05.03.2020 року до суду надійшли заперечення відповідача проти позову, які вимогам ст. 178 ЦПК України не відповідають. Відповідач, визнаючи фактичні обставини справи, прохає застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 та відмовити йому у позові за пропуском строку позовної давності.

Ухвалою суду від 02.02.2021 року справу прийнято до провадження цим складом суду та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 30.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі.

Сторони у судове засідання не з`явились. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив, правом на подання відзиву не скористався.

Позивач своєї згоди на заочний розгляд справи не надавав, тому, керуючись вимогами ст. 223 ЦПК України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а також вимогами ст. 280 ЦПК України, згідно з якими ухвалення судом заочного рішення, при існуванні визначених законом для цього умов, є правом, а не обов`язком суду, що кореспондує згоді позивача на заочний розгляд, суд приходить до висновку про вирішення справи по суті позовних вимог, на підставі наявних у ній доказів.

До таких висновків суд приходить і тому, що за відсутності згоди позивача на заочний розгляд справи, а, в даному випадку, і при неодноразовій неявці позивача у всі засідання по справі у зв`язку з реалізацією ним права, передбаченого ч. 3 ст. 211 ЦПК України, при відсутності підстав для визнання явки позивача у судове засідання обов`язковою, суд порушив би строки розгляду справи по суті, визначені ст. 210 ЦПК України, постійно відкладаючи судові засідання та очікуючи надання згоди на проведення заочного розгляду справи.

З цих підстав, суд ухвалив рішення по суті позовних вимог у відсутність сторін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи наданими позивачем письмовими доказами, суд приходить до висновку про залишення позовних вимог без задоволення.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Нормою ч. 5 ст. 81 ЦПК України установлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, а саме: витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань, ОСОБА_1 взятий на облік як фізична особа-підприємець, що здійснює свою діяльність у сфері права.

Відповідно до листа Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 03.05.2017 року за № 6326/04-62-1301/53, ФОП ОСОБА_1 здійснено перерахування до бюджету грошових коштів єдиного податку з фізичних осіб у 2013 році у сумі 50 000 грн.

01.12.2014 року ОСОБА_1 , як довірителем та ОСОБА_2 , як повіреним, укладено у простій письмовій формі договір доручення, строком дії до 20.12.2014 року, за умовами якого відповідач зобов`язався від імені та за рахунок позивача сплатити не пізніше 20.12.2014 року грошові кошти у сумі 50 000 грн., як єдиний податок за спрощеною системою оподаткування (третя група, ставка 5% від отриманого доходу) за 2014 рік на рахунок, який відкритий у Шевченківському районі м. Дніпра за КБК № 18050400. Умовами цього договору визначено, що його підписання свідчить про отримання повіреним від довірителя грошових коштів у сумі 50 000 грн., яка є необхідною для виконання договору. Факт виконання доручення підтверджується, за умовами угоди, поданням повіреним звіту про виконання доручення. Пунктом 3.1 договору встановлено, що доручення має бути виконано протягом 20 днів з дня набрання чинності договором, який, в свою чергу, набуває чинності у момент його підписання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За умовами ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з вимогами ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Відповідно до вимог ст. 1001 ЦК України, договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя.

Згідно з вимогами ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Нормою ст. 1004 ЦК України визначено, що повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Згідно з вимогами ст. 1005 ЦК України, повірений повинен виконати дане йому доручення особисто. Повірений має право передати виконання доручення іншій особі (замісникові), якщо це передбачено договором або якщо повірений був вимушений до цього обставинами, з метою охорони інтересів довірителя. Повірений, який передав виконання доручення замісникові, повинен негайно повідомити про це довірителя. У цьому разі повірений відповідає лише за вибір замісника. Довіритель має право у будь-який час відхилити замісника, якого обрав повірений. Якщо замісник повіреного був указаний у договорі доручення, повірений не відповідає за вибір замісника та за вчинені ним дії. Якщо договором доручення не передбачена можливість вчинення дій замісником повіреного або така можливість передбачена, але замісник у договорі не вказаний, повірений відповідає за вибір замісника.

Відповідно до вимог ст. 1006 ЦК України, повірений зобов`язаний повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Згідно з вимогами ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормою ст. 1008 ЦК України, договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. Якщо повірений діє як підприємець, сторона, яка відмовляється від договору, має повідомити другу сторону про відмову від договору не пізніш як за один місяць до його припинення, якщо триваліший строк не встановлений договором. У разі припинення юридичної особи, яка є комерційним представником, довіритель має право відмовитися від договору доручення без попереднього повідомлення про це повіреному.

Згідно з вимогами ст. 1009 ЦК України, якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення. Відмова довірителя від договору доручення не є підставою для відшкодування збитків, завданих повіреному припиненням договору, крім випадку припинення договору, за яким повірений діяв як комерційний представник. Відмова повіреного від договору доручення не є підставою для відшкодування збитків, завданих довірителеві припиненням договору, крім випадку відмови повіреного від договору за таких умов, коли довіритель позбавлений можливості інакше забезпечити свої інтереси, а також відмови від договору, за яким повірений діяв як комерційний представник.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно з вимогами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання, згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з вимогами ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до вимог ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з вимогами ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.

Враховуючи те, що припинення строку дії Договору не свідчить про припинення зобов`язань за ним, а тому не означає звільнення боржника від виконання обов`язку в натурі, у зв`язку з чим кредитор має право вимагати виконання обов`язку в натурі впродовж того часу, коли існує відповідне зобов`язання, а не лише впродовж строку, встановленого сторонами у договорі для його виконання, кредитор має право на захист свого права у судовому порядку шляхом виконання обов`язку в натурі.

Примусове виконання зобов`язання в натурі - це спосіб захисту цивільного права, який випливає із загального принципу повного та належного виконання зобов`язання. Цей спосіб полягає у зобов`язанні вчинити дію або утриматися від дій, незалежно від застосування до неї інших заходів впливу (відшкодування збитків, пені, накладення штрафу, тощо).

Цей спосіб захисту застосовується в зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов`язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов`язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором.

В цей же час, виконанням обов`язку в натурі є зобов`язання боржника вчинити дію, що є предметом договору, в даному випадку, - сплатити кошти у сумі 50 000 грн. на відповідний рахунок, відкритий для зарахування єдиного податку, що справляється за спрощеною системою оподаткування.

Вимоги про зобов`язання боржника виконати усі умови укладеного договору доручення є неналежним способом захисту права, оскільки спрямована не на спонукання відповідача до вчинення дії, яка є його обов`язком за договором, а на фактичне визнання договору дійсним, при відсутності відповідного спору про його неукладеність чи недійсність, заміну зобов`язання, що виникло на підставі правочину (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України), зобов`язанням, що виникло на підставі судового рішення (ч. 5 ст. 11 ЦК України). Такі вимоги позивача не можуть бути задоволеними, оскільки обов`язок боржника виконати умови договору і так існує, через те, що не припинився належним виконанням, незалежно від спливу строку дії договору.

Суд враховує і те, що відповідач самоусунувся від подання доказів по справі, а позивач письмових доказів невиконання договору доручення повіреним не надав, заявивши про факт невиконання договору у стверджувальній формі в позовній заяві. При цьому позивач мав можливість надати доказ невиконання повіреним умов договору доручення, надавши до суду відповідну довідку про несплату ним, як фізичною особою підприємцем за місцем обліку єдиного податку на дохід за 2014 рік.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Виконання цивільного обов`язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та реальну можливість захисту порушеного права, зокрема і реальну можливість примусового виконання. Рішення суду про зобов`язання відповідача вчинити певні дії підлягатиме виконанню у порядку ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», як рішення немайнового характеру, а рішення суду про зобов`язання виконати усі умови договору примусовому виконанню за цією статтею не підлягатиме, оскільки не міститиме переліку дій, до вчинення яких закликаний відповідач.

В силу того, що спірні правовідносини виникли з договору доручення, повірений має право у будь-який час відмовитись від договору, незалежно від причин, які його до цього спонукають. Законодавцем прямо визначено не тільки право повіреного на відмову від договору, але й встановлено нікчемність правочину щодо відмови повіреного від права на відмову від договору доручення.

У випадку задоволення цих позовних вимог, зобов`язання сторін з договірних на підставі судового рішення трансформуються у зобов`язальні, через що, з огляду на положення ст. 18 ЦПК України та ст. 129-1 Конституції України, якими визначено обов`язковість судових рішень до виконання під загрозою застосування кримінальної відповідальності (ст. 382 КК України) нівелюється право повіреного на відмову від договору доручення, порушується встановлений законодавцем принцип нікчемності відмови від права на відмову. А тому, позовні вимоги ОСОБА_1 є не тільки невідповідними встановленим закону способом захисту цивільного права, але й спрямовані на шкоду відповідачу, що недопустимо.

З цих підстав у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. При цьому, через відмову у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати компенсації не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 141, 223, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання виконати умови договору - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя В.В. Куцевол