Номер провадження 2/754/762/21
Справа №664/2240/19
РІШЕННЯ

Іменем України

17 червня 2021 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що вона та відповідач домовились укласти договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В зв`язку з цим 08.10.2018 року між ними було укладено договір завдатку, на підтвердження виконання зобов`язань відповідач написав розписку про отримання від неї 5000,00 доларів США. Вона мала намір укласти з відповідачем нотаріальний договір купівлі-продажу житлового будинку, проте відповідач відмовляється продавати будинок, а також відмовляється повертати 5000,00 доларів США.

Позивач зазначає про те, що з урахуванням правової позиції Верховного Суду, передана нею сума за своєю правовою природою є не завдатком, а авансом, а тому вона просить стягнути з відповідача грошові кошти відповідно до розписки від 08.10.2018 року, що становить 127 100,00 грн., а також судові витрати.

Ухвалою Цюрупинського районного суду м.Києва від 12.08.2019 року вжито заходів забезпечення позову.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 10.10.2019 року вказану ухвалу залишено без змін.

Ухвалою судді Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02.12.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

28.01.2020 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до яких вона просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США, що еквівалентно 141 000,00 грн.

Ухвалою Цюрупинського районного суду Херсонської області від 26.02.2020 року вказану справу передано до Апеляційного суду м.Києва для визначення підсудності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26.05.2020 року визначено підсудність даної справи Деснянському районному суду м.Києва.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 05.06.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 28.10.2020 року визначено проводити розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

21.01.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_3 на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача вказує на те, що між відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,25 га, за адресою: АДРЕСА_1 , за 11 000,00 доларів США. Оскільки на момент досягнення цих домовленостей позивач не мала можливості розрахуватись за вказаний будинок, так як не мала всієї суми грошових коштів, а мала лише 5000,00 доларів США, то було вирішено, що вказаний договір сторони укладуть в майбутньому. При цьому сторони домовились, що з 08.10.2018 року позивач буде проживати у вказаному будинку та має право використовувати земельну ділянку шляхом вирощування сільськогосподарської продукції. В якості плати за користування будинком та земельною ділянкою позивач передала відповідачу грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. При цьому сторони домовились, що частина із вказаної грошової суми в розмірі 2500,00 доларів США буде врахована, як плата за будинок при укладенні договору купівлі-продажу будинку в майбутньому. Саме в досягнення вищезазначених домовленостей відповідачем була написана розписка про отримання грошових коштів в розмірі 5000,00 доларів США.

Представник відповідача вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів того, що між сторонами укладено договір завдатку і сума 5000,00 доларів США є завдатком за правовідносинами щодо купівлі-продажу житлового будинку. Зі змісту розписки не можна встановити правову природу зобов`язання, її не можна вважати ні попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку, ні будь-яким іншим доказом досягнення згоди про укладення в майбутньому між сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку. Розписка не містить зобов`язання укласти в майбутньому договір купівлі-продажу житлового будинку, а також не містить відомостей в підтвердження того, що сума в розмірі 5000,00 грн. є авансом.

Посилаючись на викладене, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 07.04.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з`явилася, у позовній заяві та в матеріалах справи містяться клопотання позивача про розгляд справи в її відсутність.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача на підставі наявних матеріалів.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

З урахуванням приписів ст.223 ЦПК України, достатності часу для реалізації відповідачем своїх прав на захист, наявності відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача.

Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 08.10.2018 року відповідачем ОСОБА_2 було складено розписку про отримання суми завдатку за будинок, відповідно до якої відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США в якості завдатку за будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу вказаного будинку як на час звернення позивача до суду, так і на момент постановлення рішення між сторонами не укладено.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 1 ст.82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Цивільний кодекс України (далі - ЦК України) у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому, для попереднього договору, наряду з іншими його умовами повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.

Тобто, у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того, чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій.

Згідно зі статтею 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

З урахуванням положень ч.1 ст.82 ЦПК України, виходячи зі змісту позовної заяви та відзиву на позов, судом встановлено, що між сторонами в усному порядку було досягнуто попередньої домовленості щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку. На виконання домовленостей позивачем було передано відповідачу в якості завдатку за будинок грошові кошти в розмірі 5000,00 грн., що підтверджується відповідною розпискою. Проте, в подальшому договір купівлі-продажу нерухомості між сторонами не укладено. Вказані обставини доказуванню не підлягають, оскільки визнані сторонами.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 зроблено висновок, що «внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок. Оскільки договори купівлі-продажу будинку й частин земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана ОСОБА_8 відповідачу грошова сума в розмірі 968 420 гривень є авансом, який підлягає поверненню позивачу, тому висновок суду касаційної інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог про стягнення авансу за попереднім договором є помилковим».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Відтак, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку, що сторони домовились укласти договір купівлі-продажу будинку, однак договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами у справі не було укладено, внаслідок чого передані позивачем грошові кошти є авансом. Оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу у сторони попереднього договору на випадок неукладення основного договору, то ці кошти підлягають поверненню позивачу в тому розмірі, в якому вони передавалися.

Викладене узгоджується з вищевказаним правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, а також правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св1 та від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20).

Заперечуючи проти позову, представник відповідача у відзиві зазначив про те, що сторони домовились, що частина із вказаної грошової суми в розмірі 2500,00 доларів США буде врахована, як плата за будинок при укладенні договору купівлі-продажу будинку в майбутньому.

Вказані твердження суд не приймає до уваги, оскільки жодних доказів цьому стороною відповідача не надано. Наявна розписка також не містить жодних посилань на таке зарахування.

Інші заперечення представника відповідача спростовуються вищенаведеними правовими нормами та позиціями Верховного Суду.

Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частиною другою статті 533 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, оскільки сторони у попередньому договорі у вигляді розписки зазначили еквівалент іноземної валюти, то з відповідача підлягає стягненню сума в національній валюті по курсу долара США в межах заявлених позивачем вимог відповідно до уточненої позовної заяви в розмірі 141 000,00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а тому задовольняє їх в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1271,00 грн. та 140,00 грн., а всього 1411,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 6, 15, 203, 509, 524, 533, 546, 570, 626, 627, 635 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 141 000,00 грн., а також стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 1411,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя: