Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1533/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Позарецької С.М.
при секретарі Осадчій А.Ю.,
за участю представника позивача
адволката ОСОБА_1 ,
представника відповідача
адвоката Савенко Ю.Н.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він на підставі наказу №18-цк від 29.01.2008р. був прийнятий слюсарем-ремонтником 4 розряду до ВАТ «Азот» (в подальшому ПрАТ «Азот»).
30.08.2017р. був звільнений на підставі наказу №752-ВК від 29.08.2017р. про припинення трудового договору за ст. 38 КЗпП за власним бажанням.
На підставі довідок №910 та №303-6-21/233 від 27.07.2020р., у порушення вимог ст. 116 КЗпП, на день звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок та не виплатив суми, щ належали йому від підприємства, а саме, не була виплачена зарплата. Лише 12.10.2018р., через 13 місяців 12 днів зарплата в сумі 9665грн. 77коп. була виплачена.
Вважає, що відповідач заборгував йому середній заробіток за час затримки розрахунку виплати зарплати при звільненні за період з 30.08.2017р. по 12.10.2018р. в сумі 95177грн. 51коп. За цей період пройшло 281 робочий день.
20.08.2020р. адвокат Логвин О.О., як представник позивача, з метою досудового врегулювання спору, звернувся до відповідача з письмовою претензією про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період в сумі 95177грн. 51коп. На даний час відповідь на претензію від відповідача не надходила.
Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 95177грн. 51коп.
Крім того, позивач просить поновити строки звернення до суду з цим позовом, відповідно до вимог ст. 233 КЗпП, оскільки, як вказує, - на підставі довідки від 26.02.2021р. №13, виданої ОСОБА_2 , він проходив військову службу в лавах Збройних Сил у період з 29.05.2002р. по 03.10.2003р., з 03.10.2017р. по 13.12.2020р. Отже, вважає, що пропустив строки звернення до суду з цим позовом з поважних причин, оскільки заборгованість по зарплаті не була виплачена 12.10.2018р. під час проходження військової служби в лавах Збройних Сил. Про дану виплату він дізнався лише у серпні 2020рю з документів, що були надані ПрАТ «Азот» на запит його представника адвоката Логвина О.О., але він не мав можливості звернутися до суду в тримісячний строк, оскільки захищав незалежність та суверенітет та територіальну цілісність України і брав участь в АТО, перебуваючи безпосередньо в районах проведення та бажав особисто приймати участь під час розгляду справи.
13.12.2020р. він звільнився з лав ЗС, а тому вважає, що строки звернення до суду розпочалися 14.12.2020р.
Ухвалою суду від 14.04.2021р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідачем подано відзив на позов, за яким просить відмовити у його задоволенні. Так, заперечує факт того, що позивач з поважних причин пропустив строки звернення до суду з цим позовом, оскільки 12.10.2018р. підприємство провело повний розрахунок з позивачем по зарплаті. Отже, строк звернення до суду з позовом розпочався з 13.10.2018р. та закінчився 13.01.2019р.
Між тим, ним подана до суду позовна заява 05.03.2021р.
Крім того, вказує, що із змісту позовної заяви вбачається, що позивач був обізнаний станом на серпень 2020р. про проведений з ним розрахунок по зарплаті, який мав місце 12.10.2018р.
Відсутні докази, що позивач об`єктивно не міг або були перешкоди, труднощі для звернення до суду за захистом своїх прав. Так, перебуваючи на службі у ЗС, військова частина знаходилась в м. Одеса і доказів того, що позивач на момент проведення з ним розрахунку перебував в АТО, перебуваючи безпосередньо в районі їх проведення, не надав. Вважає, що у позивача протягом часу з 03.10.2017р. по 13.12.2020р. не один раз були можливості звернутися до суду з таким позовом, враховуючи, що він уклав договір з адвокатом про надання правничої допомоги ще 14.07.2020р. Вважає, що з 12.10.2018р. позивач не надав доказів того, що він був позбавлений можливості отримати інформацію про свої банківські рахунки та не мав доступу до платіжних карток.
Що стосується суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, то відповідач вважає, що оскільки не надано доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, то слід відмовити у задоволенні позову. Крім того, на підприємстві було скрутне фінансове становище, органами виконавчої служби накладені арешти на рахунки підприємства, відбулася зупинка виробництва тощо. Отже, вини підприємства у несвоєчасній невиплаті зарплати, не було.
Крім того, вважає, що розмір середнього заробітку, що визначений позивачем є значно вищим, ніж розмір самої заборгованості по зарплаті, яка становила 9665грн. 17коп.
Просила відмовити у задоволенні позову.
Позивачем через представника подано відповідь на відзив, за яким просить задовольнити позовні вимоги.
Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, за яким просить відмовити у задоволенні позову.
В судове засідання позивач не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.
В судовому засіданні представник позивача зазначив, про можливість розгляду справи за його відсутності, всі процесуальні заяви подано.
В судовому засіданні представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову, враховуючи доводи відзиву та заперечень.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав:
встановлено, що підставі наказу №18-цк від 29.01.2008р. позивач ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до ВАТ «Азот» (в подальшому ПрАТ «Азот»).
30.08.2017р. він звільнений на підставі наказу №752-ВК від 29.08.2017р. про припинення трудового договору за ст. 38 КЗпП, за власним бажанням.
На запит представника ОСОБА_2 адвоката Логвина О.О. (надано ордер та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю), який отримано підприємством 15.07.2020р., йому 04.08.2020р. надані документи: наказ про звільнення позивача з роботи; довідка №909 від 27.10.2020р., за якою встановлено середньоденний заробіток позивача, який становив 338грн. 71коп.; довідка від 27.07.2020р. про те, що зарплата ОСОБА_2 виплачена 12.10.2018р. в сумі 9665грн. 77коп., довідка №910 від 27.07.2020р. про відсутність заборгованості по зарплаті станом на 27.07.2020р.
Факт виплати у повному розмірі заборгованості по заробітній платі 12.10.2018р. визнається позивачем.
Відповідно, 20 серпня 2020р. адвокатом Логвин О.О. в інтересах ОСОБА_2 до ПрАТ «Азот» направлено претензію щодо врегулювання спору, яка отримана останнім 25.08.2020р.
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 проходив військову службу в лавах ЗС у період з 29.05.2002р. по 03.10.2003р., з 03.10.2017р. по 13.12.2020р.
За наданими позивачем через представника медичними документами встановлено, що ОСОБА_2 у періоди часу з 30.08.2019р. по 21.10.2019р., з 16.07.2019р. по 09.08.2019р. перебував на стаціонарному лікуванні у медичних закладах. Крім того, з 18.12.2020р. йому встановлено статус особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, на підставі п.11 ч.2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
На запит адвоката, як представника ПрАТ «Азот» від 30.04.2020р., Черкаським зональним відділом військової служби правопорядку МОУ 06.05.2021р. надано відповідь про те, що з 01.01.2018р. по 13.12.2020р. ОСОБА_2 під час перебування у відпустці ставав на облік в Черкаському зональному відділі військової служби правопорядку МОУ: відповідно до відпускного квитка від 26.01.2019р. №680 став на облік 28.01.2019р., знявся з обліку 07.02.2019р.; відповідно до відпускного квитка від 24.10.2019р. №393 став на облік 29.10.2019р., знявся з обліку 14.11.2019р.
Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків.
Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі.
Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України).
Згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, яка є чинною і на час розгляду справи, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
У своїй постанові від 30.01.2019 року ВП ВС (справа № 910/4518/16) вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП).
ВСУ в постанові від 06.04.2016 р. сформував правову позицію у справі № 6-409цс16, за якою непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг 3-місячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Установлені ст. 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює чи вважає неможливим поновити порушений строк.
Крім того, за положеннями пункту 25 постанови Пленуму Верховного Сууду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об`єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені статтями 225, 228, 233 КЗпП ( 322-08 ). Пропуск зазначених строків не може бути підставою для відмови у прийнятті позовної заяви, оскільки при визнанні його причин поважними ці строки можуть бути поновлені відповідно КТС чи судом. Суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з`ясовувати зазначену дату. Десятиденний строк на оскарження рішення КТС обчислюється з дня вручення виписки з протоколу засідання комісії чи копії рішення. Закінчення строку виплати заробітної плати (ст.115 КЗпП) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку із затримкою його виплати. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Глава XV КЗпП не передбачає винятків щодо застосування строків звернення до суду. Тому і правило ст.238 КЗпП про право органу, який розглядає спір, постановити рішення про виплату працівникові належних йому сум (крім передбачених ст.235 КЗпП виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи) без обмеження будь-яким строком застосовується за умови додержання строків звернення за вирішенням спору.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що незважаючи на те, що позивачем подана заява про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з цим позовом, ним порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 10.03.2021р., але була направлена поштовим відправленням через Укрпошту 05.03.2021р.) з врахуванням тієї обставини, що заборгованість по зарплаті ОСОБА_2 виплачена у повному розмірі ще 12 жовтня 2018р.
На думку суду, факт проходження ОСОБА_2 у певні періоди часу військової служби у Збройних Силах України, не свідчить про поважність причин пропуску строку, передбаченого ст. 233 КЗпП. Так, жодним чином не доведено, що отримавши 12.10.2018р. зарплату на картковий рахунок, він не міг про це дізнатись, при цьому, знаючи, що звільнився з роботи ще з 30.08.2017р. Починаючи з 13.10.2018р. до 13.01.2019р. ОСОБА_2 не подав позовну заяву про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Крім того, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що уклавши 14.07.2020р. договір з адвокатом про надання правничої допомоги (навіть для подачі адвокатського запиту), відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», вже у серпні місяці 2020р. слід вважати, що і позивач, і його представник знали про час здійснення повного розрахунку з працівником підприємства ОСОБА_2 , враховуючи відомості довідок від 27.07.2020р. Отже, починаючи з вересня 2020р. протягом трьох місяців позивач мав право подати до суду позов як самостійно, так і через представника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але цього зроблено не було.
Суд не погоджується з доводами представника позивача про те, що направлення адвокатського запиту не є договором, оскільки професійна правнича допомога адвокатом надається лише на підставі відповідного договору, на підставі якого видається ордер.
Крім того, дійсно під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2 з 03.10.2017р. по 13.12.2020р. проходив військову службу в ЗС України, про що свідчить довідка Каланчацького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Херсонської області від 26.02.2021р.
Між тим, знайшли своє підтвердженні ті обставини, що перебуваючи на військовій службі, ОСОБА_2 перебував у відпустках, про що свідчить відповідь Черкаського зонального відділу військової служби правопорядку МОУ від 06.05.2021р., за якою вбачається, що з 01.01.2018р. по 13.12.2020р. ОСОБА_2 під час перебування у відпустці ставав на облік в Черкаському зональному відділі військової служби правопорядку МОУ: відповідно до відпускного квитка від 26.01.2019р. №680 став на облік 28.01.2019р., знявся з обліку 07.02.2019р.; відповідно до відпускного квитка від 24.10.2019р. №393 став на облік 29.10.2019р., знявся з обліку 14.11.2019р. Отже, така інформація спростовує доводи позивача, що викладені у відповіді на відзив.
Дані обставини, як на думку суду, також дають підстави вважати, що позивач міг дізнатись про обставини виплати йому підприємством заробітної плати та скористатися правом звернення до суду із позовом, відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України, але цього ним зроблено не було.
Таким чином, за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_2 , суд вважає, що у його задоволенні слід відмовити, оскільки жодними належними, допустимими та переконливими доказами не доведено поважність причин пропущення строку звернення до суду із цим позовом, підстав для поновлення пропущеного строку з обставин, наведених позивачем, - немає, враховуючи норми ст. 233 КЗпП України та ст.ст.76-83 ЦПК України.
Судові витрати слід компенсувати за рахунок держави в порядку, визначеному КМУ, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подачу позову (встановлена безтерміново 2 група інвалідності, відповідно до довідки до акту МСЕК серія 12 ААБ №800660 від 16.12.2020р.).
Крім того, оскільки у задоволенні позову відмовлено, то і відсутні підстави для задоволення заяви позивача, що подана його представником адвокатом Логвин О.О. про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 9080грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -
в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-відмовити.
Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Повний текст судового рішення складено 17 червня 2021р.

Головуючий: С. М. Позарецька