Справа № 473/1866/21
"02" липня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,
за участю секретаря судового засідання Ціліциної О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку в якому вказувала, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13 липня 2000 року, реєстр. №427 (визнаного дійсним рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 17 жовтня 2017 року) вона придбала у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .
Водночас, придбаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0518 га., призначеній для його обслуговування.
Право власності щодо ділянки зареєстроване за попереднім власником будинку ОСОБА_4 (яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, спадщину після її смерті прийняли в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ).
Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані, а тому ОСОБА_1 просила визнати її власником земельної ділянки, площею 0,0518 га., розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, проте від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, судом відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважаються належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивачки в окремій заяві не заперечував проти такого порядку вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Судом встановлено, що на підставі біржового договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13 липня 2000 року, реєстр. №427 (визнаного дійсним рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 17 жовтня 2017 року) ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .
Водночас, придбаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0518 га., призначеній для його обслуговування.
Право власності щодо ділянки зареєстроване за попереднім власником будинку ОСОБА_4 (яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, спадщину після її смерті прийняли в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ).
Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (тобто, у містах для будівництва та обслуговування жилого будинку, будівель та споруд не більше 0,1 га.), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.
Разом з тим, згідно п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі постанова Пленуму) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.
При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження (п. 18-1 постанови Пленуму).
Судом встановлено, що на час виникнення спірних відносин законом було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами від відчужувача до набувача автоматично переходило і право власності або право користування земельною ділянкою, наданою відчужувачу для будівництва та обслуговування цього майна, без укладення окремого договору відносно ділянки. Можливість укладення між відчужувачами і набувачем окремого договору щодо права набувача на земельну ділянку на час розгляду справи втрачена. Реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням свідчить саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, який існував до його відчуження.
За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими, а її цивільне право підлягає захисту шляхом визнання її власником спірного майна.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку площею 0,0518 гектарів, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для обслуговування житлового будинку (що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 19 жовтня 1993 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю за №1741).
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовими заявами відповідачів, які можуть бути подані протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя : Вуїв О.В.