Дата документу 23.02.2021 Справа № 319/489/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 319/489/20
Провадження №22-ц/807/880/21
Головуючий в 1-й інстанції Солодовніков Р.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2020 року, ухвалене в смт Більмак у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року до Куйбишевського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до ОСОБА_2 (далі відповідач), третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області (далі орган опіки та піклування, Орган опіки та піклування виконкому Маріупольської міської ради), про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 20.03.2010 вона з відповідачем уклала шлюб, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дитина ОСОБА_3 . Шлюб між сторонами було розірвано 06.03.2013 і з того часу дитина проживає разом з позивачем, відповідач не приймає участі у вихованні дитини, а саме: не піклується про виховання та розвиток дитини, не бере участі у фізичному та духовному розвитку, не спілкується з нею, не проявляє інтересу відносно його внутрішнього світу, стану здоров`я, не приймає участі у навчанні, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі. Всі наміри позивача відносно врегулювання ситуації щодо належної участі відповідача в усіх сферах життя дитини не надали відповідного результату, що свідчить про навмисний намір відповідача в ухиленні від виконання своїх обов`язків. Враховуючи викладене, позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав у відношенні малолітньої дитини.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2020 року, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням судуОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження вимог позову. Посилання суду на те, що позивач перебуває на тимчасово окупованій території, що може викликати труднощі у спілкування батька та дитини, є необґрунтованими , оскільки територіально місце проживання дитини не є віддаленим від місця проживання батька, перетинання лінії зіткнення не є неможливим, а тому нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини не є виправданим.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 березня 2010 року було укладено шлюб між сторонами, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 20 березня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сніжнянського міського управління юстиції Донецької області (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 , виданим 16 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сніжнянського міського управління юстиції Донецької області (а.с. 12).

Відповідно до рішення Сніжнянського міського суду Донецької області від 06.03.2013 по справі №244/68/13-ц, провадження №2/244/223/2013 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, рішення набрало законної сили 19.03.2013 (а.с. 13). За змістом рішення суду сторони шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть.

Згідно з копіями паспортів сторони мають різні адреси зареєстрованого місця проживання. ОСОБА_1 разом із дочкою ОСОБА_3 з 20 листопада 2017 року змінили місце проживання з м. Сніжне Донецької області на м. Маріуполь Донецької області, де стали на облік як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується копіями довідок від 20.11.2017 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданих Управлінням соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області (а.с. 8, 9).

Згідно з довідкою Комунального закладу «Маріупольський міський навчально-виховний комплекс «Гімназія-школа» №27 Маріупольської міської ради Донецької області» (НВК №27) №4 від 27.01.2020 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно навчається в комунальному закладі «Маріупольський міський навчально-виховний комплекс «Гімназія-школа» №27 м. Маріуполя. Батько ОСОБА_2 батьківські збори у 2019 році не відвідував, успішністю дитини у вчителів не цікавився (а.с. 14).

Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства Маріупольської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 м. Маріуполь» від 23.01.2020 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обліковується в дитячій поліклініці №2 (ЦПМСД №2) м. Маріуполя з 12.12.2014, перебуває на «Д» обліку у окуліста з діагнозом «амбліопія, астигматизм». Поліклініку дитина відвідує з матір`ю, під час викликів лікаря додому дитина перебуває з матір`ю (а.с. 15).

26 жовтня 2020 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу, тобто з 01 жовтня 2020 року, і до повноліття дитини (а.с. 85).

Згідно з інформацією Міністерства соціальної політики України від 25.06.2020 відсутні відомості про ОСОБА_2 , як особу, яка перемістилася з тимчасово окупованої території (а.с. 23).

За інформацією Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 27.07.2020 №33/7-4448 станом на 24.07.2020 згідно з даними електронного Реєстру дозволів для переміщення осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (діє з липня 2015 року) громадянину ОСОБА_2 дозвіл на перетинання лінії зіткнення не надавався (а.с. 45).

Відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 02.11.2020 №0.184-28184/0/15-20-Вих відомостей про перетинання державного кордону України у період з 30.10.2015 по 30.10.2020 громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в базі даних не виявлено (а.с. 83).

Згідно із висновком органу опіки та піклування виконкому Маріупольської міської ради було вивчено матеріали цивільної справи №319/489/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За висновком після розірвання шлюбу ОСОБА_2 не приїздив до дитини, не цікавився її життям та здоров`ям, ніякої допомоги доньці не надавав. Згідно з довідкою Комунального закладу «Маріупольський міський навчально-виховний комплекс «Гімназія-школа» №27 Маріупольської міської ради Донецької області» (НВК №27) №4 від 27.01.2020 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в комунальному закладі у третьому класі, дитина проживає разом з матір`ю, яка займається вихованням дочки, відвідує батьківські збори, батько ОСОБА_2 батьківські збори не відвідує, успішністю дитини у вчителів не цікавиться. Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства Маріупольської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 м. Маріуполь» від 23.01.2020 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходиться на обліку з 12.12.2014, дитина відвідує лікаря з матір`ю, всі рекомендації лікарів виконуються, батько дитини до лікарів не приходить, здоров`ям дитини не цікавиться. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Маріупольської міської ради була присутня ОСОБА_1 , яка пояснила, що ОСОБА_2 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків з виховання, навчання та утримання дочки, не цікавиться її життям та здоров`ям, з днем народження не вітає, ніяких перешкод у спілкуванні батькові з дочкою позивач ніколи не чинила, вихованням та утриманням дочки вона займається зі своїм чоловіком, який в теперішній час має бажання вдочерити доньку, оскільки свого біологічного батька вона не пам`ятає. Тому Органом опіки та піклування виконкому Маріупольської міської ради, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 22.09.2020, встановлено факт, що ОСОБА_2 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків з виховання, навчання та утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та вирішено остаточне рішення по справі залишити на розсуд суду (а.с. 72-73).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду справи судом не встановлено обставин навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а тому відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки такий захід порушуватиме права батька і суперечитиме інтересам дитини.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальності своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, висновку органу опіки та піклування виконкому Маріупольської міської ради, колегія суддів вважає необґрунтованим.

У частині шостій статті 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Аналіз змісту оскаржуваного рішення свідчить, що суд обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування виконкому Маріупольської міської ради, оскільки він непереконливий, ґрунтується на констатації факту відсутності спілкування батька з дитиною та не враховує об`єктивні для відповідача фактори, які ускладнюють його безпосередню участь у вихованні доньки, зокрема проживання дитини та батька в різних містах країни. Батько проживає в м. Сніжне Донецької області на окупованій території України. При цьому, посилаючись у висновку на те, що батько не виконує свої батьківські обов`язки без поважних причин, орган опіки та піклування не з`ясував дані про особу відповідача, умови та спосіб його життя. Отже, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Висновок зроблений без спілкування з батьком дитини.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 25 лютого 2021 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков