головуючий у суді І інстанції Гончарук В.П.
провадження № 22-ц/824/5165/2021
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 4 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бровченко Марина Олександрівна про визнання права особистої власності одного із подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бровченко Марина Олександрівна, про визнання права особистої приватної власності одного з подружжя.

4 лютого 2021 року представник відповідача ОСОБА_4 заявив клопотання про закриття провадження по справі мотивуючи це тим, що відсутній предмет позову, так - як позивачі звернулися з позовом в інтересах особи, яка на момент подачі позову померла, що суперечить вимогам ЦПК України, а також позивачами не вірно обрано спосіб захисту своїх інтересів, обґрунтовуючи своє клопотання посиланням на вимоги п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, а також на практику Верховного Суду, що висловлена в постанові від 3 травня 2018 року в рамках розгляду справи № 404/251/17.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 4 лютого 2021 року провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О. про визнання права особистої приватної власності одного з подружжя закрито.

Не погоджуючись із ухвалою суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із апеляційною скаргою, в які просять скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказують, що судом першої інстанції було невірно застосовано норму процесуального права, а саме п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК країни, оскільки питання закриття провадження по справі вирішуються в підготовчому судовому засіданні з винесенням відповідної ухвали в порядку п. 2 ч. 2 ст. 200 ЦПК України.

Також, судом першої інстанції не було вирішено це питання під час відкриття провадження по справі, і саме до проведення підготовчого судового засідання, що підтверджується ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року (Додаток № 4). В даній ухвалі суддею було зазначено, що позовна заява відповідає вимогам ст. 175, 177 України. Підстав для залишення позовної заяви без руху, для повернення позовної заяви або для відмови у відкритті провадження суд першої інстанції не встановив.

Зазначають, що суддя під час розгляду клопотання представника відповідача ОСОБА_5 вийшов за межі повноважень та постановив ухвалу, в якій змінив вимоги представника відповідача з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України на вимогу п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, хоча представник не піднімав це питання в своєму клопотанні. Відповідачем ОСОБА_3 та його представниками на стадії підготовчого судового засідання не було подано жодного клопотання про закриття провадження по справі в порядку ст. 255 ЦПК України, будь-яких перешкод для звернення з даним клопотанням на стадії підготовчого судового засідання у сторони відповідачів не було. Також під час отримання позовної заяви відповідачем, та його представниками не ставилось питання про закриття провадження по справі, оскільки їм було відомо, що ОСОБА_6 померла, після її смерті була відкрита спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка є спірним майном, було визначено коло спадкоємців, які звернулись з заявами про прийняття спадщини.

Вважають, що померла ОСОБА_6 не є стороною в даному провадженні, оскільки позивачі є спадкоємцями, які звернулись з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса, та відповідачем по справі є ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О.

29 червня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Осипенко В.Ю., в якому представник просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що у даній справі відсутній предмет спору, оскільки позивачі просять визнати право власності за особою - ОСОБА_6 , яка померла ще до звернення з відповідним позовом до суду і вона не може мати жодні права в тому числі право власності.

Наголошує на тому, що після отримання рішення про розірвання шлюбу від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_6 не ставила питання про визнання спірного нерухомого майна особистою приватною власністю.

При апеляційному розгляді справи позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі та просили її задовольнити, оскільки вважають, що ухвала у вказаній справи постановлена з порушенням положень визначених п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Представники відповідача у справі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заперечили щодо викладених в апеляційній скарзі доводів та просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі суд виходив з наявності підстав, передбачених ст. 255 ЦПК. При цьому в мотивувальній частині суд обґрунтовував свої висновки з посиланням одночасно на пункти 1, 2, 7 частини 1 ст. 255 ЦПК України.

Проте з такими висновками погодитись не можна з урахуванням наступного.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судом першої інстанції обставини, які унеможливлюють розгляд цієї справи у порядку цивільного судочинства не зазначені та не указано, у порядку якого судочинства слід звернутись позивачам.

При цьому посилання на викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 202 року у справі №473/1433/18 правову позицію є безпідставним, оскільки позивачами не було заявлено спір до померлої особи як відповідача, а саме сторони у справі.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Пороте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Як убачається із матеріалів справи позивачі є спадкоємцями особи, щодо якої просять визнати право власності на майно, яке входить до спадкової маси. Відповідач не визнає зазначені у позові обставини та заперечує проти позову.

Тому підстави стверджувати про відсутність предмета спору у справі відсутні.

Не можна також погодитись із висновком суду про те, що позивачі подали позов в інтересах ОСОБА_9 , яка померла до дати звернення позивачів з цим позовом, оскільки зміст позовної заяви не містить вказівки, що позивачі діють в інтересах померлої.

Також не можна погодитись із висновком суду про наявність підстав про закриття провадження у справі відповідно до ст. 55 та п. 7 ч.1 ст. 255 ЦПК, оскільки ОСОБА_9 не була однією із сторін у справі, після смерті якої спірні правовідносини не допускається.

Наведене свідчить, що судом не виконане завдання підготовчого провадження щодо остаточного визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, зокрема на захист яких своїх порушених прав позивачі звернулись до суду.

В той же час, як вбачається із матеріалів справи позивачі просять визнати право власності за особою, яка відмінна від позивачів, а відтак просять вирішити спір в інтересах іншої особи, тому перевірці підлягає наявність повноважень на ведення справи в інтересах цієї особи. Відсутність таких повноважень має наслідком залишення позову без розгляду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, а не закриття провадження у справі.

Таким чином, ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 4 лютого 2021 року підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 4 лютого 2021 рокускасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 5 липня 2021 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба