Номер провадження: 22-ц/813/4658/21
Номер справи місцевого суду: 520/1854/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 30 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора Каменської Олени Андріївни, ОСОБА_4 , за участю третіх осіб Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування про скасування свідоцтва про право власності та рішення про державну реєстрацію та за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_4 , державного реєстратора Каменської Олени Андріївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію та свідоцтва про право власності на нерухоме майно

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року, ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до державного реєстратора Каменської Олени Андріївни, ОСОБА_4 , за участю третіх осіб Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування про скасування свідоцтва про право власності та рішення про державну реєстрацію.

Крім того, у березні 2017 року Одеська міська рада також звернулась із позовом до ОСОБА_4 , державного реєстратора Каменської Олени Андріївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 30 січня 2019 рокувідмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до державного реєстратора Каменської Олени Андріївни, ОСОБА_4 за участю третіх осіб Одеської міської ради та Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) індексний номер №10819058 від 11.02.2014 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та скасування свідоцтва про право власності від 11.02.2014 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 , видане Реєстраційною службою Одеського міського управління Одеської області.

Задоволено позов Одеської міської ради (, місце реєстрації: 65004, м. Одеса, Думська площа, 1 ) до ОСОБА_4 ( РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), державного реєстратора Каменської Олени Андріївни ( місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) ) третя особа, що не заявляє самостійним вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) про скасування рішення про державну реєстрацію та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Скасовано свідоцтво про права власності на нерухоме майно від 11.02.2014 року, індексний номер 17633361, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) індексний номер 10819058 від 11.02.2014 року, про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Стягнуто у рівних частках по 1200 гривень з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) та державного реєстратора Каменської Олени Андріївни (місце реєстрації: 65036, м. Одеса, вул. Старицького, 10-А ) на користь Одеської міської ради понесені судові витрати у загальному розмірі 2400 гривень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 13.03.2019 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 30 січня 2019 року в частині задоволення позовних вимог Одеської міської ради та відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. Стягнути на кого користь понесені судові витрати.

Також, не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 18.04.2019 року ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 30 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , Одеська міська рада посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити її без задоволення, а рішення Київського районного суду м.Одеси від 30 січня 2019 року залишити без змін (Том IV: а.с. 29-34).

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, заперечень щодо їх змісту і вимог до апеляційного суду не направили.

В судове засідання, призначене на 24.06.2021 року з`явилися: представник апелянта ОСОБА_3 ОСОБА_5 та представник апелянта ОСОБА_4 ОСОБА_6 .

Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

24.06.2021 року від представника Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування ОСОБА_7 на електрону адресу апеляційного суду надійшла заява, у якій остання просить суд, судове засідання провести за їх відсутності в зв`язку із неможливістю представника Київської районної адміністрації Одеської міської ради прийняти участь у судовому засіданні особисто.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку по АДРЕСА_5 .

ОСОБА_4 , є власником кв. АДРЕСА_6 , право на яку набув за договором дарування від 15 жовтня 2002 року №5-3810.

ОСОБА_4 здійснив роботи з реконструкції своєї квартири у спосіб добудови до неї індивідуального будинку, який згідно з актом готовності об`єкта до експлуатації від 1 листопада 2010 року №1354 є закінченим будівництвом. Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області видала сертифікат відповідності від 1 листопада 2010 року №15001354, згідно з яким житловий будинок АДРЕСА_5 загальною площею 105,5 кв.м відповідає проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил.

3 лютого 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Реєстраційної служби із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) на житловий будинок АДРЕСА_5 . До заяви долучив технічний паспорт, акт готовності обєкта до експлуатації, сертифікат відповідності, довідку про резервування адреси об`єкта нерухомого майна.

11 лютого 2014 року державний реєстратор КаменськаО.А. на підставі поданих документів прийняла Рішення та видала ОСОБА_8 .

Відносно використання земельної ділянки, на якій розташована будівля за АДРЕСА_5 , виник спір, сторонами в якому є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інші.

Зокрема, судом встанолвено, що ОСОБА_4 у 2013 році звертався до Приморського районного суду міста Одеси з адміністративним позовом до управління архітектури та містобудування Міськради, третя особа ОСОБА_3 , в якому просив скасувати виданий ОСОБА_3 попередній висновок зазначеного управління від 11 травня 2012 року про можливість передачі у власність спірної земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_5 .

Приморський районний суд міста Одеси постановою від 8 серпня

2013 року позов задовольнив. Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 9 жовтня 2013 року постанову суду першої інстанції скасував та прийняв нову про відмову у задоволенні позову (справа №522/7800/13-а). У цій постанові суд апеляційної інстанції зазначив, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виник спір відносно земельної ділянки на АДРЕСА_5 , яка межує із земельною ділянкою, власником якої є ОСОБА_3 . Остання не надає згоду на передачу спірної ділянки позивачу та сама претендує на неї. Послався суд і на те, що в цьому спорі не існувало підстав для узгодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами і, оскільки позивач не наділений жодним правом на зазначену земельну ділянку, його вимоги про скасування попереднього висновку управління архітектури та містобудування Міськради від 11 травня 2012 року про можливість передачі у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_3 є безпідставними.

Також ОСОБА_4 звертався до Міськради із заявою від 17 серпня

2011 року про передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,0293 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку. Структурний підрозділ міськради через відмову суміжного землекористувача погодити межі земельної ділянки дійшов висновку, що розв`язання порушеного у зверненні питання належить до компетенції суду, до якого й рекомендував ОСОБА_4 звернутися.

У жовтні 2014 року заступник прокурора м. Одеси звернувся до суду в інтересах держави в особі Міськради з позовом про зобов`язання скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 лютого 2014 року №10819058 про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11 лютого 2014 року № НОМЕР_3 та державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок. У листопаді 2014 року з аналогічним позовом, в рамках вказаної справи, звернулась третя особа ОСОБА_3 .

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 19 травня

2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року, позов задовольнив. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 7 грудня 2015 року відмовив у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини п`ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС).

На підставі зазначеного рішення був скасований запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 та свідоцтво про права власності на нерухоме майно від 11.02.2014 року, індексний номер 17633361, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції.

Постановою Верховного суду України від 24.01.2017 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 7 грудня 2015 року було скасовано, а провадження у справі закрите, у зв`язку із помилковим розглядом даного спору у порядку адміністративного судочинства замість розгляду у порядку цивільного процесу.

Дані обставини встановлені рішеннями суду, які набрали законної сили а тому, у відповідності до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК не підлягають додатковому доказуванню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову Одеської міської ради, районний суд виходив з того, що Одеською міською радою земельна ділянка по АДРЕСА_7 , відповідачу або іншим особам не передавалась, також не приймалось рішення про надання гр. ОСОБА_4 у власність або у користування земельної ділянки по АДРЕСА_7 з метою здійснення реконструкції квартири АДРЕСА_8 , а відтак має місце самовільне зайняття земельної ділянки, у звязку із чим, суд дійшов висновку про наявність у Одеської міської ради, яка власника спірної земельної ділянки права на звернення до суду із позовом про захист права власності від порушень. При цьому, що стосується позовних вимог ОСОБА_3 , то місцевий суд визнав їх такими, що не підлягають задоволенню, в звязку із тим, що позивачем та її представником не надано до суду належних та допустимих доказів порушення прав саме ОСОБА_3 , оскільки остання не є власником або користувачем земельної ділянки, на якій збудований житловий будинок (як прибудова до квартири) відповідача ОСОБА_4 .

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставнам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

В свою чергу, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ч. 1 ст. 377 ЦК).

Статтею 391 ЦК встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Згідно зі ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

01.01.2013 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», в якому у п. З Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» зазначено, що з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

Таким чином, до комунальної власності територіальної громади м. Одеси належать всі землі в межах міста Одеси.

Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.

Судовим розглядом справи встановлено, що згідно Листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 04.03.2014 року № 01-26/Щ-231, у Департамента відсутня інформація стосовно прийняття рішень Одеською міською радою щодо надання у власність/користування гр. ОСОБА_4 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_7 .

Тобто, з вищенаведеного вбачається, що Одеською міською радою земельна ділянка по АДРЕСА_7 , відповідачу ОСОБА_4 або іншим особам не передавалась. Також, не приймалось рішення про надання ОСОБА_4 у власність або у користування земельної ділянки по АДРЕСА_7 з метою здійснення реконструкції квартири АДРЕСА_8 , а відтак має місце самовільне зайняття земельної ділянки.

У звязку із чим, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що ОСОБА_4 фактично було здійснено реконструкцію квартири АДРЕСА_6 , у вигляді прибудови до квартири додаткових приміщень, хоча разом з тим відповідач і зареєстрував право власності на самочинну прибудову, як на окремий житловий будинок, присвоївши прибудові адресу АДРЕСА_7 , а тому суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність у Одеської міської ради, як власника спірної земельної ділянки права звертатись до суду із позовом про захист права власності.

Згідно з п. 4 Порядку № 703 у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення.

У разі, коли законодавством встановлено вимогу щодо прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього проводиться після прийняття такого об`єкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 5. Порядку № 703 документи, що подаються для проведення державної реєстрації прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, повинні відповідати вимогам, що встановлені законом, цим Порядком та іншими нормативно-правовими актами.

Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін`юст (п. 7 Порядку № 703).

Відповідно до п. 10 Порядку № 703 заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита.

За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації (п. 16 Порядку № 703).

Пунктом 26 Порядку № 703 встановлено, що для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком.

Державний реєстратор у встановлених законом випадках за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно, на підставі якого проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (п. 42 Порядку № 703).

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності на таке майно за новим правонабувачем проводиться за наявності державної реєстрації права власності на таке майно за попереднім правонабувачем, крім проведення державної реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно (п. 44 Порядку № 703).

Державна реєстрація прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно щодо новозбудованого або реконструйованого нерухомого майна проводиться за наявності державної реєстрації речового права на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно, за заінтересованою особою (крім випадків проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на квартиру, житлове чи нежитлове приміщення).

Згідно з п. 29 Порядку № 703 для проведення державної реєстрації права власності на новозбудований чи реконструйований об`єкт нерухомого майна заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27 і 28 цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав технічний паспорт на такий об`єкт.

Відповідно до п. 46 Порядку № 703 для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв`язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об`єкти нерухомого майна заявник, крім Документів, що зазначені у пунктах 28, 29 і 31 цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку (крім випадків реконструкції квартири, житлового або нежитлового приміщення); витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (у разі, коли в документі, що посвідчує речове право на земельну ділянку, відсутні відомості про її кадастровий номер); документ, що зазначений у пункті 27 цього Порядку та підтверджує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці (у разі проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв`язку з набуттям права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна); документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Таким чином, для проведення державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт, яким є житловий будинок по АДРЕСА_1 , обов`язковою передумовою є наявність зареєстрованого речового права на земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок.

Матеріалами справи встанолвено, що у картці прийому заяви № 10592698 до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) подані такі документи:

- технічний паспорт б/н, виданий 28.09.2011 року,

- сертифікат відповідності № НОМЕР_4 , виданий 01.11.2010 року,

- акт готовності об`єкта до експлуатації № 1554, виданий 01.11.2010 року,

- довідка про резервування адреси об`єкта нерухомого майна № 329667/1.

З наведеного вбачається, що серед переліку документів, поданих до заяви про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, не міститься, що є порушенням вимог п. 46 Порядку №703.

Враховуючи вищенаведене, державну реєстрацію права власності на житловий будинок здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки згідно з Порядком реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703 (був чинним на час виникнення спірних відносин; далі - Порядок № 703), реєстрація права власності з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно щодо новозбудованого або реконструйованого нерухомого майна проводиться за наявності державної реєстрації права власності на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно.

Приймаючи оскаржуване рішення, державний реєстратор Каменська О.А. в порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703, зареєструвала за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, не встановивши у останнього наявність речового права на земельну ділянку, на якій розташовано даний будинок, а тому видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 17633361 від 11.02.2014 року та прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 10819058 від 11.02.2014 року здійснено державним реєстратором Каменською О.А. з порушенням норм законодавства, у звязку із чим оскаржувані свідоцтво та рішення підлягають скасуванню.

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на те, що у оскаржуваному рішенні суд дійшов до помилкового висновку, що будинок АДРЕСА_7 є самочинно збудованим, оскільки відповідно до рішення апеляційного суду Одеськох області від 17.08.2017 року у справі №520/4414/16-ц, яким ОМР було відмовлено в задоволенні позову про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом приведення обєкта самочинної реконструкції у передній стан та судом встановлено, що сертифікатом відповідності від 01.11.2010 року №15001354, виданого Інспекцією ДАБК в Одесбкій області та Актом готовності обєкту до експлуатації від 01.11.2010 року засвідчено відповідність закінченого будівництвом будинку, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджено його готовність до експлуатації, а тому на думку апелянта, з часу введення будинку в експлуатацію та підписання акту готовності до експлуатації будинку, такий будинок не може вважатися самочинно збудованим.

Проте вказані доводи апелянта є безпідставними, з огляду на те, що згідно Єдиного державного реєстру судових рішень, який є відкритим для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 року № 3262-IV, рішення апеляційного суду Одеськох області від 17.08.2017 року у справі №520/4414/16-ц, на яке посилається апелянт, скасовано постановою Верховного суду від 23.10.2019 року.

Крім того, 10.04.2020 року до апеляційного суду надійшло клопотання від ОСОБА_3 , у якому остання просила апеляційний суд долучити до матеріалів вказаної справи копію вищевказаної постанови Верховного суду від 23.10.2019 року по справі №520/4414/16-ц, оскільки дане судове рішення було нею отримане вже після винесення оскаржуваного рішення Київського районного суду м.Одеси від 30 січня 2019 року, тому в суді першої інстанції не було можливості їх залучити до матеріалів справи (Том IV: 69-70, 73-78).

Відповідно до п. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 надала докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, тому апеляційний суд вважає за необхідне залучити до матеріалів справи копію вищевказаного судового рішення.

Окрім того, слід зазначити, що як вбачається з оскаржуваного рішення суду, суд першої інстанції не робив ніяких власних висновків щодо самочинного будівництва, а лише в рішенні описав всі наявні обставини справи та наслідки розгляду зазначеного спору за правилами адміністративного судочинства. Окрім цього, в позові відсутні вимоги щодо знесення об`єкта, як самочинного будівництва чи приведення його у відповідність до попереднього стану.

Таким чином, при розгляді справи у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_4 не надав належні та допустимі докази які б свідчили про виникнення у нього права власності чи права користування відповідною земельною ділянкою, а також ним не надано відповідного документу який би надавав останньому право на проведення будівельних робіт.

Твердження у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про те, що Одеською міською радою пропущено трирічний строк зверненя до суду також є необгрунтованими, з огляду на наступне.

Так, згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч.1, 2 ст. 258 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що відповідач наполягав на застосуванні строків позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Разом з тим, матеріалами справи встановено, що Одеській міській раді стало відомо про порушення її законних прав та інтересів саме з моменту отримання адміністративного позову прокуратури м.Одеси який надійшов 31.10.2014 року за вх. № 02.2-13/1137, справа № 815/6165/14, остаточний розгляд зазначеної справи завершився 24.01.2017 року, що як наслідок стало підставою для звернення Одеської міської ради з відповідним позовом за правилами цивільного судочинства.

У клопотанні ОМР зазначено, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій по даній адміністративній справі також послугували і поданню відповідного позову Одеською міською радою до відповідача про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, шляхом приведення об`єкта самочинної реконструкції у попередній стан (справа № 520/4414/16-ц).

Проте, 24.01.2017 року Верховний Суд України прийняв постанову у справі №815/6165/14, якою задовольнив заяву ОСОБА_1 частково, скасувавши постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2015 року, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015 року, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 07.12.2015 року та закрив провадження у справі.

Верховний Суд України мотивував своє рішення тим, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки аналіз зазначених фактичних обставин дає підстави вважати, що оспореним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, зокрема, про право на конкретну земельну ділянку, збудовану будівлю на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, і право власності на яку (будівлю, нерухоме майно) може бути визнане судом, якщо це не порушуватиме прав інших осіб.

За приписами ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Викладені обставини та аналіз норм Закону повністю спростовують доводи представника відповідача стосовно пропущення ОМР строків позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 , то суд апеляційної інстанції також погоджується із висновком суду першої інстанції в цій частині та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_3 , остання просила суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.02.2014 р. та Свідоцтво про право власності на житловий будинок № НОМЕР_5 , оскільки в процесі реєстрації були допущенні грубі порушення норм закону, які регулюють порядок проведення реєстраційних дій та визначають перелік необхідних документів для проведення державної реєстрації.

Разом з тим, право особи на захист свої прав та інтересів також закріплено в ст. 55 Конституції України.

У відповідності до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, крім іншого, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

В п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті З ЦПК). Під час розгляду справи суду повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

З наведених норм вбачається, що право на захист порушених майнових прав на земельну ділянку належить власнику чи користувачу земельної ділянки, який і вправі звернутися до суду за їх захистом. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб є похідними, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Іншими словами, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи не порушені.

Судовим розглядом справи встановлено, що ОСОБА_3 не є власником або користувачем земельної ділянки, на якій збудований житловий будинок (як прибудова до квартири) відповідачем.

Таким чином, ОСОБА_3 не надано до суду доказів наявності порушення, невизнання або оспорювання її прав фактом отримання відповідачем права власності на самочинне будівництво.

Не надано таких доказів і в суді апеляційеій інстанції.

Докази та обставини, на які посилається апелянт ОСОБА_9 в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, та незгоди з висновками суду першої інстанції. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 30 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора Каменської Олени Андріївни, ОСОБА_4 , за участю третіх осіб Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування про скасування свідоцтва про право власності та рішення про державну реєстрацію та за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_4 , державного реєстратора Каменської Олени Андріївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію та свідоцтва про право власності на нерухоме майно - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01.07.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева