Справа № 536/603/21
Провадження № 4-с/536/6/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

судді: Колотієвського О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання: Пасєчніковій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці матеріали скарги ОСОБА_1 на рішення заступника начальника Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Суми) Комаревцева Сергія Івановича щодо визнання неправомірними постанов державного виконавця про накладення тимчасового обмеження у праві керувати транспортними засобами,

ВСТАНОВИВ :

Скарга обґрунтована зокрема тим, що згідно до постанови у виконавчому провадженні № 35537058 від 14.03.2018 року яку було винесено заступником начальника відділу Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Комаревцевим Сергієм Івановичем, відповідно до якої встановлено тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві керування транспортним засобом - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно з виконавчим листом № 2-670 що був виданий 28.10.2009 року Кременчуцьким районним судом Полтавської області.

29.03.2021 року адвокат Єгоров С.А. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Кременчуцького районного відділу виконавчої служби з заявою про скасування тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Дана заява була обґрунтована наступними обставинами, а саме відповідно до виписки з Єдиного державного реєстр) юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 26 березня 2021 року ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснює такі види діяльності: вантажний автомобільний транспорт (основний); надання послуг перевезення речей (переїзду). ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець не має найманих працівників та здійснює свою діяльність особисто.

Не зважаючи на вказане обґрунтування, йому відмовлено у скасуванні вказаного обмеження, тому ОСОБА_1 вважає, що вказана постанова від 14.03.2018 року є незаконною.

На підставі вищевикладеного просив суд визнати протиправною та скасувати постанову від 14.03.2018 року пронакладення тимчасового обмеження у праві керувати транспортними засобами.

04 червня 2021 року на адресу суду від начальника Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Суми) Дусмурадової Л.Ю. надійшов відзив на заяву, який обґрунтований зокрема тим, що відповідно до розрахунку станом на 28.02.2018 року ОСОБА_1 мав заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 96969,90 грн. На підставі такої заборгованості державним виконавцем винесено постанову про накладення тимчасового обмеження у праві керувати транспортними засобами.

Крім цього, не зрозуміло, яким чином постановою від 14.03.2018 року порушено права ОСОБА_1 на зайняття підприємницькою діяльністю, яка оформлена 26.03.2021 року.

Також, станом на 01.04.2021 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів складає 174546, 65 грн.

На підставі вищевикладеного просила суд відмовити в задоволенні скарги.

24 червня 2021 року адвокат ОСОБА_1 ОСОБА_2 надав суду докази, а саме розпорядження № 23-к про прийняття на роботу на посаду «Водій автотранспортних засобів» від 17 червня 2021 року, та повідомлення про прийняття на роботу від 17 червня 2021 року.

Скаржник та його адвокат в судове засідання не з`явилися. Надали суду заяви про розгляд скарги без їх участі.

Державний виконавець в судове засідання не з`явився. Надав суду заяву про розгляд скарги без його участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить наступного висновку.

Так, судом встановлено, що згідно до постанови у виконавчому провадженні № 35537058 від 14.03.2018 року яку було винесено заступником начальника відділу Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Комаревцевим Сергієм Івановичем, відповідно до якої встановлено тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві керування транспортним засобом - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно з виконавчим листом № 2-670 що був виданий 28.10.2009 року Кременчуцьким районним судом Полтавської області.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Ч.2 ст.5 ЦПК України визначено, що у випадку, якщо закон не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, з викладеного вбачається, що суд має право застосувати інший спосіб захисту, якщо обраний заявником спосіб захисту не визначений законом.

Також, ст.13 ЦПК України втсановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Принцип «суд знає закони», або ж jura novit curia, зобов`язує суд вирішити спір, застосувавши правильні норми, а не ті, на які послалася сторона.

При цьому суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Таким чином, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З викладеного вбачається, що самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не може призводити до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Тобто, визначення предмета та підстав спору є правом скаржника. Натомість, встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду.

Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд звертає увагу, що обраний скаржником спосіб захисту свого порушеного права полягає у визнанні протиправною вказаної вище постанови та з цих підстав її скасування.

В той час, в обґрунтування своєї скарги, скаржник та його адвокат вказували, що 29.03.2021 року адвокат Єгоров С.А. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Кременчуцького районного відділу виконавчої служби з заявою про скасування тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Дана заява була обґрунтована наступними обставинами, а саме відповідно до виписки з Єдиного державного реєстр) юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 26 березня 2021 року ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснює такі види діяльності: вантажний автомобільний транспорт (основний); надання послуг перевезення речей (переїзду). ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець не має найманих працівників та здійснює свою діяльність особисто.

Не зважаючи на вказане обґрунтування, йому відмовлено у скасуванні вказаного обмеження, тому ОСОБА_1 вважає, що вказана постанова від 14.03.2018 року є незаконною.

Перш за все суд зауважує, що в даному випадку вірний спосіб захисту є не визнання постанови протиправною, а визнання дії (бездіяльності) протиправними в частині відмови у скасуванні з огляду на те, що спірна постанова винесена ще 14.03.2018 року та на вказану дату у виконавця були всі підстави для її винесення, оскільки мав заборгованість зі сплати аліментів станом на 28.02.2018 року у розмірі 96969,90 грн.

Не зважаючи на це, в обґрунтування своєї скарги ОСОБА_1 вказував на те, що з 26 березня 2021 року ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП за напрямками діяльності: вантажний автомобільний транспорт (основний); надання послуг перевезення речей (переїзду). Досліджуючи вказану обставину, суд приходить висновку, що такі обставини не свідчить про протиправність оскаржуваної постанови з огляду на те, що, по-перше, як вказує сам скаржник про існування обмеження він дізнався 27.02.2021 року, в той час ФОП зареєстровано 26.03.2021 року. Зазначені види діяльності не свідчать про безпосереднє використання транспортного засобу ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності. По-друге, вказані обставини не позбавляють ОСОБА_1 укладати відповідні договори для здійснення підприємницької діяльності, враховуючи те, що він обмежений у праві керування транспортними засобами у зв`язку з невиконанням рішення суду.

Крім цього, 24 червня 2021 року (після пред`явлення скарги 12.04.2021 року) адвокат ОСОБА_1 ОСОБА_2 надав суду докази, а саме розпорядження № 23-к про прийняття ОСОБА_1 на роботу на посаду «Водій автотранспортних засобів» від 17 червня 2021 року, та повідомлення про прийняття ОСОБА_1 на роботу від 17 червня 2021 року.

Згідно положень статті 129 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення. Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

Незважаючи на наведені приписи та висновки, очевидним є й те, що само по собі судове рішення, яким було задоволено позовні вимоги позивача не може повною мірою гарантувати його виконання відповідачем. В такому випадку держава забезпечує примусове виконання судового рішення у визначеному законом порядку, в першу чергу, шляхом застосування механізмів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Так, ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено заходи примусового виконання рішень. Законодавець передбачив такі заходи з метою стимулювання боржника у виконанні рішення суду.

Крім цього, тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування.

Суду не надано жодного доказу на підтвердження взаємозв`язку між тим, що скаржник станом на час розгляду скарги (17.06.2021 року) працевлаштувався водієм, знаючи про обмеження у праві керування транспортними засобами, та тим, що це є основним законним джерелом для існування, тобто з часу перебування виконавчого листа на виконанні (05.12.2012 року), суду не надано доказів про те що протягом 8 років ОСОБА_1 працював або намагався працювати водієм.

На переконання суду, вказані обставини свідчать про спробу скаржника уникнути будь-яким чином відповідальності (обмеження у праві керування транспортними засобами) за невиконання рішення суду в частині сплати аліментів на дитину.

Крім цього, при вирішенні вказаної скарги, суд враховує те, що відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно із частиною першою статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року визначено право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також відповідальність батьків або осіб, які їх замінюють, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Відповідно до ч.3 ст.451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст. ст. 447-451 ЦПК України , Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення заступника начальника Кременчуцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Суми) Комаревцева Сергія Івановича щодо визнання неправомірними постанов державного виконавця про накладення тимчасового обмеження у праві керувати транспортними засобами відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на ухвалу суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. О. Колотієвський