Житомирський апеляційний суд
Справа №280/1792/18 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 5 Доповідач Микитюк О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Микитюк О. Ю. суддів Борисюка Р.М.

Галацевич О.М.

при секретарі Бірюченко Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу №280/1792/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку

за апеляційними скаргами адвоката Яроша Володимира Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Василенка Р.О. у м.Коростишеві,

встановив:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою по АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначили, що хоча покупцями у договорі купівлі-продажу будинку зазначено ОСОБА_3 , з якою ОСОБА_1 перебував до 01.03.2004 в шлюбі, та їхню дочку ОСОБА_4 , фактично нерухомість придбана за кошти позивачів. Крім того, в період з 2005 року по 2013 року площа будинку збільшилася з 34,1 до 94,8 м.кв. за рахунок коштів позивачів.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 квітня 2021 року позов задоволено частково. Визнано 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,0782га, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Ярош В.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 , просить скасувати рішення і відмовити в задоволенні позову. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_3 у період з осені 2013 року і до весни 2014 року здійснила реконструкцію прибудови до будинку і після цього його загальна площа становить 94,8 кв.м., що підтверджується копіями техпаспортів на будинок від 13.01.1987 та від 03.03.2014. ОСОБА_1 не надано жодного документального доказу, що реконструкція і добудова будинку була здійснена у період його проживання з ОСОБА_3 до серпня 2013 року за його участю і за його кошти.

В апеляційній скарзі адвокат Князєв В.В.,який діє в інтересах ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що спірний будинок згідно договору купівлі-продажу від 04.09.2004 оформлений як спільна сумісна власність відповідачів, без врахування ОСОБА_1 , факт спільного проживання з яким на той момент ОСОБА_3 заперечувала. Крім того, прибудову було здійснено ОСОБА_1 за кошти його та ОСОБА_2 , які остання отримала від продажу власного житла.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 1988 року по 01.03.2004, від шлюбу мають дочку ОСОБА_6 .

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 вересня 2020 року, яке залишене без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 280/1710/18, встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як чоловіка і жінки без шлюбу в період з 02.04.2004 по 13.08.2013.

04 вересня 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбали в рівних частках житловий будинок житловою площею 34,1 кв.м. та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Договір є чинним.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним під час шлюбу, але за кошти, що належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Така презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як передбачено положеннями ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не довели наявності обставин, необхідних для спростування презумпції.

ОСОБА_3 не надала доказів на підтвердження того, що добудови до будинку на підставі будівельного паспорту від 18.10.2012 виконані нею після 13.08.2013 року і що такі добудови прийняті в експлуатацію у визначеному законом порядку.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано визнав Ѕ частину спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

Рішення ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права і залишається без змін.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що строк позовної давності не пропущений, оскільки спір щодо майна виник між сторонами у 2018 році.

Керуючись ст.ст.259, 268, 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389-391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги адвоката Яроша Володимира Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 09 квітня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Судді: