Справа № 301/2676/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді - доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Бисаги Т. Ю., Мацунича М. В.,

з участю секретарки судового засідання Мацоли О.Д.-А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Львівського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних із його утриманням у навчальному закладі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2020 року, ухвалене суддею Марковичем І.І.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року Львівський державний університет внутрішніх справ звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних із його утриманням у навчальному закладі.

Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до наказу Львівського державного університету внутрішніх справ (далі - університет) від 09.08.2016 № 466 о/с ОСОБА_1 було зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання університету.

Наказом університету від 30.08.2018 № 954 о/с ОСОБА_1 було відраховано з числа курсантів згідно з підпунктом 2 п. 2.1 Положення про порядок відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення курсантів (слухачів) вищих навчальних закладів МВС, затвердженого наказом МВС України від 07.09.2009 № 381, за невиконання ним навчального плану (незадовільне складання іспитів і заліків) і, як наслідок, відповідача звільнено, відповідно до пункту 5 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», зі служби в поліції через службову невідповідність.

Зазначав і те, що згідно з проведеним розрахунком розмір фактичних витрат, пов`язаних із утриманням в університеті курсанта ОСОБА_1 з 09.08.2016 по 31.08.2018 становить 33 302,64 гривень.

Посилаючись на наведені обставини університет просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь 33 302,64 гривень, а також понесені по справі судові витрати у вигляді сплати судового збору.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2020 року позов Львівського державного університету внутрішніх справ задоволено частково. Стягнуто на користь останнього з ОСОБА_1 19 960,40 грн витрат, пов`язаних з його утриманням у ВНЗ МВС України, а також 1 921 грн судового збору.

Не погоджуючись із цим рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу через його незаконність та необґрунтованість.

Скарга мотивована тим, що місцевим судом порушено норми процесуального права і неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки провадження у цій справі підлягало закриттю унаслідок неможливості розгляду даного спору в порядку цивільного судочинства, що узгоджується і з останньою усталеною практикою суду касаційної інстанції в подібних правовідносинах.

З огляду на це просив оскаржене рішення суду скасувати та закрити провадження у справі, а також вирішити понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , позивач Львівський державний університет внутрішніх справ не скористався.

Сторони у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Водночас від представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційному суду надійшли заяви від 11.05.2021, 07.06.2021 про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 . За таких обставин, на думку колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін, їх представників у судове засідання не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позов Львівського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із його доведеності в частині стягнення витрат на утримання відповідача за період з 9 серпня 2016 року по липень 2017 року в розмірі 19 940, 40 грн, оскільки з 20.07.2017 по 31.08.2018 ОСОБА_1 проживав у гуртожитку Української академії друкарства, що виключає його утримання за рахунок позивача.

Проте колегія суддів із такими висновками місцевого суду погодитися не може, оскільки таких суд дійшов із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права з огляду на таке.

Судом установлено, що відповідно до наказу Львівського державного університету внутрішніх справ 09.08.2016 № 466 о/с ОСОБА_1 було зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання цього навчального закладу, а наказом позивача від 30.08.2018 № 954 о/с, зокрема ОСОБА_1 як рядового поліції, курсанта 2-го курсу факультету № 3 ІПФПНП ЛьвДУВС, спеціальність «Право», зі стажем служби в поліції 2 роки 22 дні - звільнено згідно з пунктом 5 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» зі служби в поліції /через службову невідповідність/ (а.с.5).

З довідки-розрахунку Львівського державного університету внутрішніх справ за № 406 від 30.08.2018 вбачається, що витрати на курсанта ОСОБА_1 за період його навчання в цьому університеті з 09.08.2016 по 31.08.2018 загалом складають 33 302,64 гривень (а.с.6).

Із претензій адресованих засобами поштового зв`язку університетом ОСОБА_1 від 19.09.2018 № 8/296, 19.07.2019 № 10/674 слідує, що Львівський університет внутрішніх справ вимагав сплатити відповідачем понесені витрати у зв`язку з його навчанням з 09.08.2016 по 31.08.2018 у розмірі 33 302,64 гривень (а.с.7,8).

За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом ч. 4 ст. 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Приписом пункту 17 ч. 1 ст. 3 КАС України врегульовано, що публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Положеннями ч. 1 ст. 17, Закону України «Про національну поліцію» констатовано, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції й якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію» підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається. Зокрема, особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, окрім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За наведених норм убачається, що навчаючись у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ, відповідач ОСОБА_1 відноситься до публічної служби.

Як урегульовано положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 та у постанові від 13 березня 2019 року у справі 723/18/17 Верховний Суд відступив від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року в справі № 461/5577/15-ц, 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15, та зазначивши, що спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльність службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу приписів ст. 19 КАС України, якою охоплюються питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Ураховуючи викладені обставини апеляційний суд уважає, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Однак суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вище обставини, у достатній мірі не врахував вимоги закону під час розгляду справи по суті та помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За таких обставин, апеляційний суд уважає слушними доводи апеляційної скарги про необхідність закриття провадження у справі, а тому оскаржене рішення місцевого суду слід скасувати та провадження в цій справі закрити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 881,50 грн, які документально підтверджені.

Керуючись статтями 374, 377, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2020 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Львівського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних із його утриманням у навчальному закладі закрити, роз`яснивши право на звернення з вказаним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Стягнути з Львівського державного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 2 881,50 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 2 липня 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді