справа № 208/3772/20
№ провадження 2/208/1407/21
03 червня 2021 р. м. Кам`янське
Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого, судді - Івченко Т.П.,
за участю секретаря судового засідання Чорнобривця Р.Є.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про визнання договору купівлі-продажу дійсним», суд -
15.06.2020 року позивач звернувся із позовом до ОСОБА_2 , яким заявив вимоги:
Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 39,9 кв.м, укладений 30 грудня 2019 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дійсним.
Визнати за позивачем ОСОБА_1 , право власності на придбану квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_1 зазначив, що 30 грудня 2019 року між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 39,9 кв.м. Зазначена квартира належала відповідачу на підставі свідоцтва на нерухоме майно, видане Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська від 06.05.2016 року.
Позивач вважає що з його сторони виконані всі вимоги щодо придбання заявленої квартири, а тому наявні всі підстави для визнання за ним в передбаченому ЦК України порядку права власності на зазначену квартиру.
2.Позиція відповідача.
Згідно до інформації наданої відділом формування та ведення реєстру територіальної громади м. Кам`янське, громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованим або знятим з реєстрації не значиться.
Сповіщення ОСОБА_2 про дату, час та місце судового розгляду, здійснено згідно до вимог ЦПК України, на адресу місце знаходження нерухомого майна відповідача, та адреси вказаної позивачем за змістом позовної заяви.
Відповідач до суду відзив на позов не надав, участі у судовому розгляді не брав, заяв та клопотань не подавав, причину своєї неявки не повідомляв.
3.Заяви, клопотання, процесуальні питання.
15.06.2020 року подано позов до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.
16.06.2020 року ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області залишено позовну заяву без руху, з підстав недотримання позивачем вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України.
22.06.2020 року стороною позивача подано заяву на виконання вимог ухвали від 16.06.2020 року.
23.06.2020 року ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області визнано позовну заяву неподаною, та повернуто позивача згідно до ст. 185 ЦПК України.
07.07.2020 року стороною позивача подано апеляційну скаргу на ухвалу від 23.06.2020 року.
20.07.2020 року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 червня 2020 року, залишено без руху.
23.07.2020 року стороною позивача на виконання ухвали від 20.07.2020 року подано апеляційну скаргу, на електронну пошту суду, та яка отримана в паперовому вигляді судом 28.07.2020 року.
28.07.2020 року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ..
23.10.2020 року Постановою Дніпровського апеляційного суду ухвала судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23.06.2020 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
20.11.2020 року справа повернута до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області .
11.11.2020 року ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області на виконання приписів ст.ст. 175,177 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», залишено позовну заяву без руху.
19.11.2020 року на електронну адресу суду стороною позивача подано позовну заяву з врахуванням вимог визначених ухвалою від 11.11.2020 року, зі сплатою судового збору.
Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.11.2020 року позовна заява ОСОБА_1 прийнята до провадження.
07.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Стороною позивача подано заяву від 07.04.2021 року про проведення розгляду справи за наявними доказами та згодою щодо проведення заочного розгляду справи з ухваленням судового рішення.
03.06.2021 року ухвалено про проведення заочного розгляду справи.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
4.Фактичні обставини встановлені судом.
06.04.2016 року Фондом комунальної майна м. Дніпродзержинська, на підставі розпорядження Фонду комунального майна м. Дніпродзержинська за № 046853 виданого 06.04.2016 року, видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 39,9 кв.м, на ім`я ОСОБА_2 , розмір частки якого становить 1 (а.с. 7).
12.12.2017 року проведено реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_2 державним реєстратором Медвєдєвою С.В. Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, номер запису про право власності 23948179.
Згідно до аб. 2 п. 4 Договору відображено наступне: сторони домовилися, що протягом двох місяців з дня підписання даного договору, вони здійснять його нотаріальне посвідчення. (а.с. 5-6).
5.Норми права застосовані судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно зі ст.ст. 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".
Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом частин першої-третьої, п`ятої, шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч.1 ст.657 ЦК України Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
За положеннями ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
За ч.2 цієї статті якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення , суд може визнати такий договір дійсним.
Частиною першою статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
6.Висновки та мотиви прийнятого рішення.
Звертаючись із позовом, сторона позивача посилалась на те, що договором купівлі-продажу майна від 30.12.2019 року, за яким відчужено власником нерухомого майна ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 39,9 кв.м,, на користь ОСОБА_1 , як покупця, досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов договору, відбулося виконання умов договору, однак продавець ухиляється від його нотаріального посвідчення.
Так, згідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) - Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Статтею 657 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним й згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України в цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
За таких обставин, заявлений договір купівлі-продажу квартири укладений сторонами 30.12.2019 року, є нікчемним. Така позиція узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15, від 08 червня 2016 року по справі № 6-330цс16.
Нормами матеріального законодавства передбачена можливість визнавати у судовому порядку нікчемні договори дійсними, зокрема на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.
Так, згідно з частиною другою статті 220 ЦК України передбачено право сторони договору захистити своє право шляхом визнання договору дійсним, у випадку якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (частина третя статті 640 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.
Таким чином, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-1288цс17.
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України у випадках, встановлений цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Проте, суд виходить з того, що оспорюваний договір юридично є нікчемним в цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення, так як в ході судового розгляду не встановлено, та позивачем не доведено, факту безповоротного ухилення ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення оспорюваного правочину.
Так, виходячи з вимог покладення на позивача обов`язку доведення перед судом обґрунтованості позовних вимог, надання належних та допустимих доказів на підтвердження та обґрунтування своєї позиції, позивачем не було доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 Цивільного кодексу.
При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин необізнаності позивача щодо місцезнаходження відповідача, не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.
З огляду на встановлені судом фактичні обставини, а саме необізнаність сторони позивача із місцезнаходженням відповідача та відсутність з ним спілкування після підписання простого письмового договору від 30.12.2019 року, без встановлення фактичних підстав не здійснення відповідачем дій направлених на нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу або від їх ухилення, не обґрунтування позивачем своєї позиції в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України (постанова Верховного Суду від 06.09.2017 у справі № 6-1288цс17).
За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена.
Крім того, зі змісту договору укладеного між сторонами від 30.12.2019 року не можливо встановити, що ОСОБА_2 здійснив дії на передачу майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 39,9 кв.м,, позивачеві, або ключі чи документи на зазначену квартиру, так як жодного право встановлюваного документу на зазначену квартиру, хоча б їх копій стороною позивача до позову не долучено.
Також, як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачем зазначено, що його місцем реєстрації та проживання є інша адреса ніж адреса, квартири, яка є предметом спору.
А тому встановити факт досягнення між сторонами договору купівлі-продажу від 30.12.2019 року спірної квартири, всіх істотних умов, та вчинення сторонами, в тому числі стороною позивача всіх дій на доведення дійсності своїх намірів, передачу продавцем проданого майна покупцеві, та прийняття покупцем придбаного майна, а тому позовні вимоги заявлені без підтвердження належних і допустимих доказів, не можуть бути прийняти судом як доказ умисного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору в порядку ч. 2 ст. 220 ЦК України, а тому позовні вимоги є такими що не підлягають задоволенню.
В той же час, сторона позивача не обмежена у праві заявити вимоги щодо захисту своїх інтересів та прав на повернення сплаченої суми відповідачу, в передбаченому законом порядку.
7.Судові витрати.
Стороною позивача понесені витрати у розмір:
-967,24 гривні як сплата судового збору за звернення із позовом (а.с. 1);
-420,40 гривень, як сплата судового збору за звернення із апеляційною скаргою на ухвалу суду (а.с. 33);
-967,24 гривні, як сплату судового збору за звернення із позовом (а.с. 72);
З врахуванням приписів ст. 141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
А тому враховуючи, що позовні вимоги заявлені ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, та позов задоволенню не підлягає, то і понесені витрати стороною позивача відшкодуванню також не підлягають та покладаються на сторону позивача.
Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265, ЦПК України, суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про визнання договору купівлі-продажу дійсним» - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем заочне рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Відповідачем заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .
Повний текст судового рішення складений 14.06.2021 року.
Суддя Івченко Т. П.