Суддя Матвієвська Г. В.
Справа № 644/6485/18
Провадження № 2/644/305/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року Орджонікідзевський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді - Матвієвської Г.В.,

за участю:

секретаря судових засідань - Узденової М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя , -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя , після зменшення позовних вимог просить визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двокімнатну ізольовану квартиру загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 30 кв.м., що розташована за адресою : АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01), що підтверджено договором купівлі-продажу від 11.07.2013 року, посвідченого ПН ХМНО Маслак Н.В., реєстровий № 1527; визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 30 кв.м., що розташована за адресою : АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01), що підтверджено договором купівлі-продажу від 11.07.2013 року, посвідченого ПН ХМНО Маслак Н.В., реєстровий № 1527 в порядку розподілу майна подружжя, обгрунтовуючи його тими обставинами, що він, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 25.06.2005 року, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11.04.2018 року було розірвано. Зазначене рішення суду про розірвання шлюбу набуло чинності 07.08.2018 року після його перегляду судом апеляційної інстанції. Від шлюбу, зазначає позивач, вони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За період шлюбу, стверджує позивач, їх подружжя набуло право власності на двокімнатну ізольовану квартиру загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 30 кв.м., що розташована за адресою : АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01), що підтверджено договором купівлі-продажу від 11.07.2013 року, посвідченого ПН ХМНО Маслак Н.В., реєстровий № 1527.

Позивач зазначає, що вказана квартира була оформлена на його дружину, проте він надавав письмову згоду на її придбання, що підтверджено нотаріально посвідченою заявою від 21.12.2012 року, посвідченою ПН ХМНО Герман Н.М., реєстровий номер 1029. Ринкова вартість квартири визначена ФОП ОСОБА_5 за звітом про незалежну оцінку майна від 15.08.2018 року, складає 594119,00 грн.

На доведення викладених обставин позивачем надано наступні докази : копія Звіту ФОП ОСОБА_5 про незалежну оцінку майна від 15.08.2018 року, де ринкова вартість квартири за адресою : АДРЕСА_1 становить 594 119,00 грн. ; копія договору купівлі-продажу від 11.07.2013 року, посвідченого ПН ХМНО Маслак Н.В., реєстровий № 1527;

Копія рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11.04.2018 року, згідно якого шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 25.06.2005 року розірвано; копії свідоцтв про народження дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; Інформаційну довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 24.02.2021 року щодо об`єкта № 01, згідно якої квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 , частка власності : 1, заборони відсутні, відомості щодо іпотеки відсутні.

Відповідач та його представник не заперечували проти позову, просили розглянути справу за їх відсутністю, позов знаходили таким, що підлягає задоволенню.

Позивач просив суд розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши у сукупності надані суду докази, суд вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя таким, що підлягає задоволенню за наступними обставинами.

Судом встановлено:

25.06.2005 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб.

В період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу від 11.07.2013 року, посвідченого ПН ХМНО Маслак Н.В., реєстровий № 1527, зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_2 , частка власності 1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11.04.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 25.06.2005 року розірвано.

Від цього шлюбу сторони мають дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За Інформаційною довідкою у з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна № 245683254 від 24.02.2021 року щодо об`єкта № 01, згідно якої квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 , частка власності : 1, заборони відсутні, відомості щодо іпотеки відсутні.

Позивачем доведено належними, допустимими доказами, що придбана в період шлюбу квартира АДРЕСА_2 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 , частка власності : 1 є спільною сумісною власністю так, як придбана сторонами під час шлюбу та і інтересах родини, спільними зусиллями та на спільні кошти.

Вказані факти також підтверджуються поясненнями сторін, які не спростовують жодної обставини викладеного.

Суд враховує доводи позивача, що вказана квартира придбана сторонами під час шлюбу й за спільні кошти та в інтересах родини й відповідно є спільним сумісним майном подружжя, доказів іншого не надано.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і норма статті 368 ЦК України.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

В Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року по справі № 454/1678/16-ц зазначено, що відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі і судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідач не спростовував спільності права власності подружжя на майно.

Правовий аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт поділу, придбаний за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства прирозгляді справпро правона шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

На підставі вищевикладеного, та доказів наданих учасниками справи суд приходить до висновку, що спірне майно - квартира АДРЕСА_2 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 , частка власності : 1, належить позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 в рівних частках, а саме по 1/2 кожному.

Згідно ч. 4 ст. 355 ЦК України, встановлюється правова презумпція спільної часткової власності, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Зокрема ч.3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України передбачають дві підстави виникнення права спільної сумісної власності - це набуття майна подружжям за час шлюбу та друга підстава це набуття майна в результаті спільної праці за спільні грошові кошти членів сім`ї .

Таким чином саме у відповідача та позивача виникло право спільної сумісної власності на спірне майно, як спільну сумісну власність подружжя.

Режим спільної сумісної власності поширюється також на майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї. Така законодавча презумпція діє, якщо інше не встановлено договором між членами сім`ї, укладеним в письмовій формі. Для з`ясування кола осіб, які входять до складу членів сім`ї необхідно виходити з абз. 1 ч. 2 ст. 3 СК України за якою сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Іншого письмового договору сторонами суду не надано.

Відповідно до ч 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судові витрати суд розподіляє на підставі ст. 141 ЦПК України.

На підставі ст.ст.69-72 СК України ст. 368 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 10, 12,76, 141, 264-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя , - задовольнити .

Визнати за ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку розподілу майна подружжя, а іншу частину залишити у власності ОСОБА_2 (податковий номер НОМЕР_2 ).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у сумі 2970,60 ( дві тисячі дев`ятьсот сімдесят гривень 60 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Г. В. Матвієвська