КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 363/1505/20 Головуючий у суді першої інстанції Рудюк О.Д.
Номер провадження № 22-ц/824/3591/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості грошової компенсації частки у спільній частковій власності, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути з останнього на його користь 550197 грн, компенсації вартості Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він та відповідач є рідними братами. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їх батька ОСОБА_3 , виданого 30 травня 2018 року, приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоя Л.А., вони набули у власність по Ѕ частині трикімнатної квартири АДРЕСА_1 кожний. На даний час усією квартирою користується відповідач разом із членами своєї родини: дружиною та двома синами. Позивач проживає у місті Києві в квартирі батьків своєї дружини, оскільки проживати в даній квартирі двом сім`ям практично неможливо, а купити власне житло у позивача немає можливості.

Позивач вказував, що ним в 2018 року було подано позов до Вишгородського районного суду Київської області про поділ спірної квартири в натурі (справа № 363/2344/18). В рамках розгляду цієї справи судом призначено судову оціночно-будівельну та будівельно-технічну експертизу. Відповідно до висновку експертизи виділити 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 - неможливо; розмір грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаної квартири становить 550 197 грн.

Позивач зазначав, що намагаючись використати своє право власності на частину квартири, якою фактично користується відповідач, він пропонував розділити квартиру в натурі, але це виявилося неможливим. Також ним двічі направлено пропозиції відповідачу сплати йому у грошовій формі вартість його частки спільної квартири, а саме 10 червня 2019 року та 11 березня 2020 року, однак відповідачем вони були проігноровані.

З врахуванням викладеного та неможливості у добровільному порядку вирішити вказаний спір, позивач просив у судовому порядку вирішити вказаний спір, стягнувши з відповідача на його користь вартість Ѕ частини квартири в розмірі 550 197 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що майно, яке є предметом спору, належить сторонам у рівних частинах, однак на даний час усією квартирою користується лише відповідач та його родина, а позивач проживає з батьками його дружини, оскільки проживати у спірній кватирі двом сім`ям практично неможливо.

Апелянт зазначає, що відповідно до висновку експертизи його частка у зазначеній квартирі не може бути виділена в натурі, тому відповідно до норм ч. 2 ст. 364 ЦК України, він має право на отримання грошової компенсації вартості належної йому частки, та не погоджується із висновком суду першої інстанції, що задоволення такої вимоги завдасть шкоди відповідачу, як іншому співвласнику з посиланням на норми ст. 365 ЦК України. Мотивує свою думку ОСОБА_1 тим, що стаття, на яку посилався суд першої інстанції, регулює порядок позбавлення власника його частки у примусовому порядку, проте у даному випадку саме він, як власник, хоче отримати кошти за свою частку, оскільки спільне користування квартирою, на його думку, є неможливим.

Вказує, що у разі неможливості користування належною частиною, власник має право вимагати від інших співвласників відповідної грошової компенсації і згода на таку компенсацію від них не є обов`язковою.

ОСОБА_1 зазначає, що окрім слів відповідача у справі, що викладені у його відзиві на позовну заяву і не підтверджені жодними доказами у додатках до такого відзиву, судом першої інстанції встановлено також, що іншого житла відповідач ОСОБА_2 не має, немає необхідних коштів, а розмір його доходу є недостатнім для виплати компенсації позивачу. Однак, у матеріалах справи відсутні будь які докази, на підставі яких судом встановлено такі факти, відповідно і їх дослідження судом не відбувалось, а такі висновки суду є необґрунтованими, безпідставними та такими, що суперечать матеріалам справи.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 рокута ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 8 253,00 грн.

12 лютого 2021 року відповідачем у справі ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач у справі погоджується із висновком суду першої інстанції та просить залишити рішення місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Обґрунтовуючи свої заперечення щодо позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідач у справі зазначив, що він не заперечує право позивача на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , право на яке вони отримали в порядку спадкування після батька, не заперечує він і щодо права користування позивачем своєю частиною вказаної квартири, однак він не погоджується із вимогами позивача щодо фактичного викупу ним Ѕ частини квартири, яка належить позивачу, оскільки він не спроможний фінансово сплатити таку суму позивачу за відсутністю відповідних доходів. Крім того вважає, що чинним законодавством не передбачено зобов`язання викупу саме ним даної частини квартири.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 та його представник - адвокат Булгакова Л.А. підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити.

Відповідач у справі ОСОБА_2 , при апеляційному розгляді заперечив щодо доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення без змін. При цьому зазначив, що чинним законодавством не передбачено обов`язку співвласника викупу часток інших співвласників, а є лише таким правом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, та вимоги позовної заяви, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи, встановив, що квартира АДРЕСА_1 належить у рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частки за кожним, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21 грудня 1998 року, копіями свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 травня 2018 року (а.с. 10-18, 82-86).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в 2018 році звертався до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ квартири в натурі між співвласниками, що підтверджується копією ухвали про відкриття провадження у справі від 31 серпня 2018 року (справа № 363/2344/18) (а.с. 19).

Як вбачається із висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 11 лютого 2020 року № 1227/19-43/2603/20-43 враховуючи існуюче конструктивно-планувальне рішення квартири АДРЕСА_1 в цілому, встановлено, що виділити 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (поділити у відповідності з вимогами п. 3.15, 5.17, 5.20, 5.21 ДБН В.2.2.-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення») - неможливо. Також вказаним висновком визначено вартість 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 становить 550 197 грн. (а.с. 20-39).

В судовому засіданні встановлено, що відповідач постійно проживає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 разом з дружиною та двома неповнолітніми дітьми, іншого житла відповідач не має. Позивач проживає в місті Києві в квартирі батьків своєї дружини.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що відповідач у справі проживає у спірній квартирі разом із членами своєї родини, та іншого житла не має, також дохід відповідача у справі є недостатнім, у зв`язку з чим він неспроможний сплатити позивачу у справі вартість Ѕ частки спірної квартири, а примусове стягнення вказаних коштів становитиме надмірний тягар для відповідача та завдасть йому істотної шкоди.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в цілому відповідає з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а тому, правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частинами першою та другою статті 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Аналізу зазначеної правової норми дає підстави для висновку, що власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи не порушить реалізація цього права прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Верховного Суду України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 дійшов висновку, що з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити таке: чи дійсно виділ належної позивачу частки в натурі є неможливим або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Так, при розгляді вказаної справи судом встановлено, що поділ спірної квартири між позивачем та відповідачем, які є співвласниками вказаної квартири, є неможливим, згідно до висновку судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 11 лютого 2020 року № 1227/19-43/2603/20-43, проведеної в межах цивільної справи №363/2344/18 у спорі між цими ж сторонами (а.с. 39).

Також при розгляді справи встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_2 , як співвласник квартири АДРЕСА_1 , за своїм фінансовим станом не в змозі сплатити позивачу у справі компенсацію вартості Ѕ частки вказаної квартири, що становить 550 197 грн, а крім того не виявив наміру та бажання набувати у власність вказану частину квартири, у зв`язку з чим висновок місцевого суду щодо необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 є вірним.

Разом з тим, посилання суду першої інстанції на положення ст. 365 ЦК України як підставу для відмови у задоволенні позову, апеляційний суд вважає помилковим, оскільки позивач із зазначених підстав до суду не звертався та відповідні докази не подавав, а тому вказане посилання суду як на підставу для відмови в позові є безпідставним.

Враховуючи викладені вище обставини та відповідні їм норми права колегія суддів доходить висновку про законність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача на його користь 550 197 грн, як компенсації вартості Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки в ході судового розгляду встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , як співвласник іншої Ѕ частини вказаної квартири, не спроможний виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, а примусове стягнення вказаних коштів становитиме для нього надмірний тягар.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 550 197 грн на свою користь, в якості компенсації вартості Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , разом з тим, вимог щодо переходу до відповідача чи набуття відповідачем права власності на вказану Ѕ частину квартири ним не заявлено, що в разі задоволення вимог у редакції позову може призвести до втрати відповідачем грошових коштів та не набуття ним в наслідку права власності на вказану частину квартири.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, враховуючи, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу і під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає зміні в мотивувальній частині.

В іншій частині рішення щодо відмови у задоволенні позову є законним та обґрунтованим та повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 25 лютого 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв