ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/653/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2021 року, суддя Продан Б.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину майна,

встановив :

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 та Ѕ частину земельної ділянки площею 0,124 га, яка розташовано по АДРЕСА_1 , як таких, що набуті під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем було набуте майно, яке має статус спільного сумісного майна подружжя, зокрема, житловий будинок загальною площею 223,4 кв.м., житловою площею 63,4 кв.м., та земельну ділянку площею 0,124 га для будівництва, обслуговування житлового будинку. Оскільки в добровільному порядку питання розподілу нерухомого майна вирішити неможливо, просив суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18.02.2021 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку в АДРЕСА_1 , загальною площею 223,4 кв.м., житловою площею 63,4 кв.м. та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,124 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд землі житлової та громадської забудови за адресою: АДРЕСА_1 , набутих у шлюбі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, провадження у справі закрити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд необґрунтовано відмовив у закритті провадження у справі з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Зокрема, рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04.03.2020 року в цивільній справі №686/7163/19, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, предметом якого є одне і те ж саме майно, набуте, як стверджує позивач, у шлюбі. Крім того, спірні будинок та земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки будинок був збудований за кошти її батька, ОСОБА_3 , отримані від продажу належної йому ж трикімнатної квартири. В той же час ОСОБА_2 не приймав участі у будівництві спірного будинку. Земельна ділянка була придбана за її особисті кошти та кошти її батьків, які вона отримала ще до реєстрації шлюбу з позивачем. Також зазначила, що аліменти в розмірі 1014 грн., стягнуті за рішенням суду з ОСОБА_2 на утримання двох неповнолітніх дітей, є недостатніми для забезпечення фізичного та духовного розвитку дітей, тому з урахуванням ст. 70 СК України, вказана обставина повинна бути врахована судом при визначенні частки майна дружини та чоловіка при поділі майна.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав.

Представник позивача в суді проти апеляційної скарги заперечила, погодилася з висновками суду першої інстанції.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи колегія суддів доходить висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з 29.09.2002 року по 16.09.2019 року ними спільно було набуте майно, зокрема, житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 223,4 кв.м., житловою площею 63,4 кв.м., та земельну ділянку площею 0,124 га для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських будівель споруд - землі житлової та громадської забудови, за адресою: АДРЕСА_1 . Задовольняючи позов суд обґрунтовано виходив з того, що спірні будинок та земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки були придбані спільно сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Доказів, які б вказали на те, що спірне майно придбано за особисті кошти відповідача справа не містить. Відмовляючи у закритті провадження у справі суд правильно казав на відсутність передбачених процесуальним законом підстав для закриття.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружин та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, належним чином дослуживши зібрані у справі докази прийшов до обґрунтованого висновку про те, що Ѕ частина будинку та земельної ділянки є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Так, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.12.2008 року ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 223,4 кв.м., житловою площею 63,4 кв.м. Будинок було прийнято в експлуатацію на підставі акту державної приймальної комісії від 31.10.2008 року, забудовником (замовником) в якому вказано ОСОБА_1 . Будівництво здійснено на підставі рішення міськвиконкому від 15.03.2004 року, №119.

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 08.10.2003 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,124 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель (споруд) (присадибна ділянка) землі житлової та громадської забудови, по АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.11.2002 року, №3988.

Таким чином, спірні будинок та земельна ділянка були придбані в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Справа не містить об`єктивних даних про те, що вищевказане майно було придбане за особисті кошти апелянта та її батьків, про що ОСОБА_1 зазначила в апеляційній скарзі.

Та обставина, що 28.03.2008 року ОСОБА_3 продав власну квартиру за 353500 грн. не вказує на те, що отримані від продажу квартири кошти були використані на будівництво спірного будинку, оскільки доказів на підтвердження цього факту справа не містить.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, дозвіл на будівництво було отримано саме відповідачем ОСОБА_1 у березні 2004 року, в той же час як об`єкт було повністю завершено будівництвом та прийнято в експлуатацію в грудні 2008 року. Враховуючи, що належна ОСОБА_3 квартира була продана в березні 2008 року, тому твердження апелянта про фінансування робіт по будівництву житла за рахунок коштів від продажу вказаної квартири слід визнати необґрунтованими.

Накладні на товар, в яких відображено найменування та вартість товарів за період з 2003 року по 2011 рік не підтверджують доводів ОСОБА_1 щодо будівництва спірного будинку за її особисті кошти та за особисті кошти її батьків (а.с. 109-129). При цьому суд звертає увагу, що відповідачем в якості доказу додано квитанцію №341 до приходного ордеру за зовнішнє освітлення на суму 5 руб. від 03.02.1992 року, що вказує на надання стороною у справу документів, які жодним чином не мають відношення до цієї справи (а.с. 119).

В той же час суд звертає увагу на ту обставину, що батько апелянта, ОСОБА_3 , не висунув претензій щодо прав на спірний будинок, який, за твердженням ОСОБА_1 , був побудований за його особисті кошти.

У справі відсутні також і докази, які вказують на придбання відповідачем спірної земельної ділянки за особисті кошти. Та обставина, що майно було придбано через менш ніж два місяці після реєстрації шлюбу між сторонами не доводить факту витрачання особистих коштів ОСОБА_1 на придбання земельної ділянки, які, за її твердженням, вона отримала ще до реєстрації шлюбу.

Що стосується твердження ОСОБА_1 про необхідність закриття провадження у справі, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верхового Суду від 20.06.2018 року у справі №761/7978/15-ц зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (ст. 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову це річ, щодо якої вник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17 вказано, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про закриття провадження у справі суд виходив з різності предметів позовних вимог у цих справах.

При цьому судом було правильно встановлено, що предметом позову у цивільній справі №686/7163/19 було визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частку спірного будинку (перший поверх), визнання права власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., враховуючи, що позивач просив виділити йому меншу частину будинку, та визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,124 га по АДРЕСА_2 .

В той же час як предметом позову у даній справі є визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку та Ѕ частки земельної ділянки площею 0,124 га.

Таким чином, слід прийти до висновку, що у вищезазначених справах різний предмет позову, оскільки визнання права власності на майно в натурі (його реальний поділ) та визнання ідеальної частки (без реального поділу майна) складають різні предмети позовних вимог. Крім того, у попередній справі предметом позову також була земельна ділянка площею 600 кв.м., питання про яку в даній справі не винесено на розгляд суду. В той же час, у попередній позовній заяві ОСОБА_2 просив суд виділити земельну ділянку площею 0,124 га відповідачу ОСОБА_1 , а в даному спорі просить суд визнати право власності на Ѕ ідеальну частку цієї ділянки за ним.

За встановлених обставин колегія суддів не вбачає правових підстав для закриття провадження в справі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Необґрунтованим також є і посилання апелянта на необхідність збільшення частки у майні з підстав, визначених ст. 70 СК України.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження обставин щодо недостатності стягнутих судом з ОСОБА_2 аліментів на утримання двох дітей в розмірі по 1014 грн. на кожну дитину щомісячно для забезпечення їх нормального фізичного та духовного розвитку, лікування. Саме лише посилання на цю обставину в апеляційній скарзі без підтвердження відповідними доказами не може свідчити про необхідність збільшення частки відповідача з підстав, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України.

Не спростовують висновків суду першої інстанції також й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 липня 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова