КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/35097/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1659/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., по справі за позовом Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що Фірма «Т.М.М.» - ТОВ з 26 серпня 2005 року по теперішній час є експлуатуючою організацією і надає житлово-комунальні та інші послуги у будинку АДРЕСА_1 .

Зазначав, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 та користується всіма житлово-комунальними та іншими послугами, які надає Фірма «Т.М.М.» - ТОВ.

Вказував, що у період з червня 2016 року по травень 2019 року Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ були виставлені до оплати рахунки за фактично надані послуги на суму 32 123,90 грн., проте відповідачем надані послуги не були сплачені. З моменту введення будинку в експлуатацію для його обслуговування та утримання у належному стані Фірма «Т.М.М.» - ТОВ уклала відповідні договори з підрядними організаціями щодо постачання електроенергії, води, теплопостачання, також надавався цілий ряд інших послуг по обслуговуванню багатоквартирного будинку та прибудинкової території, а тариф на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території у буд. АДРЕСА_1 змінювався належним чином.

28 травня 2019 року позивач листом за № 301/05-ж/в звертався до ОСОБА_1 з вимогою про термінову оплату заборгованості, проте, станом на день подачі позовної заяви борг за надані житлово-комунальні послуги відповідачем не сплачено. Зазначав, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 19, 133, 175, 274, 286 ЦПК України, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Фірми «Т.М.М.» - ТОВ грошові кошти в розмірі 32 123,90 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921,00 грн. (т. 1 а.с. 2-6).

У березні 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про застосування позовної давності до позовних вимог (т. 2 а.с. 158-159).

24 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на позовну заяву, на обґрунтування якого зазначила, що є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , але у квартирі не проживає та ніколи не проживала, оскільки у квартирі відсутнє внутрішнє оздоблення. Тому відповідач ніколи не споживала жодних житлово-комунальних послуг, пов`язаних з квартирою. Разом з тим, зазначала, що готова виконувати вимоги чинного законодавства та оплачувати житлово-комунальні послуги, проте лише в розмірі та в обсязі, встановленому законодавством України.

Вказувала, що позовна заява не містить у собі розрахунку та обґрунтування розміру позовних вимог. Відповідач зверталася до позивача 18 листопада 2017 року з листом, в якому звертала увагу позивача на те, що у поштову скриньку її квартири не надходять рахунки за послуги щодо утримання житлового будинку та прибудинкової території, просила проконтролювати відповідні служби, щоб вони відправляли на адресу відповідача правильні рахунки за комунальні послуги з зазначенням в них правильних банківських реквізитів для здійснення відповідних оплат. Також відповідач зверталася до позивача з листом від 11 квітня 2018 року, в якому звертала його увагу на те, що рахунки та повідомлення позивача не відповідають вимогам чинного законодавства України, а відтак не мають ні економічного, ні юридичного обґрунтування. В цьому листі відповідач також зазначила, що з боку позивача створюються умови, які унеможливлюють своєчасну сплату за послуги по утриманню будинку та прибудинкової території, просила позивача здійснювати розрахунки житлово-комунальних послуг, виходячи з правильної, а не помилкової площі квартири відповідача. Проте зазначені прохання відповідача позивачем враховані не були. З огляду на вище викладене, відповідач не погоджується оплачувати послуги, які не входять до переліку, визначеного Розпорядженням виконавчого органу КМР (КМДА) «Про впорядкування надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в м. Києві» від 09 березня 2011 року № 307, та замовлялися позивачем на власний розсуд без попереднього погодження з відповідачем. Таким чином, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т. 2 а.с. 160-164).

15 травня 2020 року представник Фірми «Т.М.М.» - ТОВ - Спасун О.П. направила до суду відповідь на відзив, на обґрунтування якої зазначила, що з 10 червня 2018 року виконавчий орган (КМДА) позбавлений повноваження щодо встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, тому його визначення проходить на підставі підрахунку фактичних затрат, які Фірма «Т.М.М.» - ТОВ понесла при обслуговуванні будинку по АДРЕСА_1 та динаміки змін економічних складових. Вказувала, що тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій змінюються у випадку законодавчих змін тарифів на електроенергію, водопостачання та водовідведення, а також при зростанні законодавчо встановленого розміру заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може встановлюватися оплата за виконану працівником місячну норму робіт. Тариф на послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій затверджується складовими тарифу та деталізованим звітом. Враховуючи вказане, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т. 2 а.с. 177-186).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року позов Фірми «Т.М.М.» - ТОВ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фірми «Т.М.М.» - ТОВ суму заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з вересня 2016 року по квітень 2019 року включно у розмірі - 24 372,34 грн. та судовий збір в сумі 1 921,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог Фірми «Т.М.М.» - ТОВ відмовлено (т. 2 а.с. 227-231).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Костинчук П.М. посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, а рішення суду в частині відмови в задоволенні позову залишити без змін.

На обґрунтування скарги зазначив, що справа розглядалася судом першої інстанції з численними порушеннями норм процесуального права, а права відповідача на участь у розгляді судом її справи постійно порушувалися, що врешті-решт потягло за собою ухвалення помилкового рішення. Зазначав, що відповідач погоджується з рішенням суду в частині відмови в задоволенні частини позовних вимог позивача, проте відповідач вважає рішення суду помилковим в частині задоволення позову, оскільки позовні вимоги позивача є необґрунтованими, не підкріпленими необхідними розрахунками та не доведені належними та допустимими доказами. Позовна заява не містить у собі розрахунку та обґрунтування розміру позовних вимог позивача, його відповідності нормам законодавства України. Позивачем не було доведено, що він є тим підприємством, якому відповідач повинен сплачувати грошові кошти за житлово-комунальні послуги, а також, що управителем його було призначено на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради (КМДА), на території якої розташований багатоквартирний будинок. Вказував, що позивачем було введено в оману суд щодо площі квартири відповідача. А суд, у свою чергу, вирішив стягнути з відповідача плату за опалення квартири в лютому-квітні 2019 року, хоча насправді в зазначений період часу послуга з опалення квартири відповідачу не надавалася і ним, відповідно, не споживалася (т. 2 а.с. 233-249).

У відзиві на апеляційну скаргу представник Фірми «Т.М.М.» - ТОВ Рябков О.В. просив оскаржуване рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення. Зазначав, що Фірма «Т.М.М.» - ТОВ з 26 серпня 2005 року по теперішній час є експлуатуючою організацією та надає житлово-комунальні послуги у буд. АДРЕСА_1 , що підтверджується Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого об`єкта від 26 серпня 2005 року. Фірма надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території на основі індивідуальних договорів з власниками житлових приміщень, при цьому відсутність укладеного договору з вини відповідача не звільняє її від виконання зобов`язань. Відповідно до Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 320118 від 25 липня 2018 року Фірма «Т.М.М.» - ТОВ повинна сплачувати теплопостачальній організації за отриману теплову енергію по всьому будинку АДРЕСА_1 . Тому до укладення між співвласниками житлового будинку індивідуальних договорів з теплопостачальною організацією Фірма «Т.М.М.» - ТОВ є посередником. Розрахунок суми заборгованості міститься у додатках до відповіді на відзив, а також складові тарифу, деталізовані звіти (т. 3 а.с. 46-63).

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 лютого 2020 року (т. 2 а.с. 137).

Відповідно до Акту про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 26 серпня 2005 року Фірма «Т.М.М.» - ТОВ є генеральним підрядником будівництва будинку, який виконав загально-будівельні, оздоблювальні та внутрішні спеціальні роботи і з часу прийняття будинку в експлуатацію, позивач є експлуатаційною організацією та надає житлово-комунальні послуги та інші послуги в будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 7-9).

Для обслуговування будинку Фірма «Т.М.М.» - ТОВуклала відповідні договори з підрядними організаціями щодо постачання електроенергії, води, теплопостачання, прибирання, вивезення сміття, копії яких є в справі. Надання і, відповідно, отримання замовлених послуг підтверджується наявними у справі актами здачі-прийняття робіт(послуг), оплатою отриманих послуг (т. 1 а.с. 78-250 т. 2 а.с. 1-106).

Зокрема, 25 липня 2018 року між КП виконавчого органу Київради «Київтеплоенерго» та генеральним директором Фірма «Т.М.М.» - ТОВ було укладено договір № 320118 на постачання теплової енергії у гарячій воді добудинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 78-88).

Зважаючи на вищезазначене, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив доводи апелянта про недоведеність позивачем, що він є тим підприємством, якому відповідач має сплачувати гроші за отримані житлово-комунальні послуги (т. 2 а.с. 234в-235).

До позовної заяви позивач долучив деталізовані звіти щодо складових тарифу на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 51-77).

Фірма «Т.М.М.» - ТОВ неодноразово направляла на адресу ОСОБА_1 досудові вимоги про укладення договору з фірмою та сплату заборгованості за обслуговуванням будинку (т. 2 а.с. 138-144).

У матеріалах справи містяться щомісячні рахунки на оплату експлуатаційних та комунальних послуг щодо квартири АДРЕСА_1 за період з 01 травня 2016 року по 31 травня 2019 року (т. 1 а.с. 14-50).

З розрахунку суми заборгованості за період з травня 2016 року по квітень 2019 року ОСОБА_1 нараховано 32 123,90 грн. заборгованості, яка включає: 21 776,09 грн. - експлуатаційні послуги, 4 476,63 грн. - послуги охорони, 251,71 грн. - додаткові витрати на прибирання, 4 382,69 грн. - витрати на опалення, 440,50 грн. - обслуговування системи відеоспостереження, 446,74 грн. - ТО шлагбаума, 349,50 грн. - встановлення нового обладнання (т. 2 а.с. 181).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фірми «Т.М.М.» - ТОВ суму заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з вересня 2016 року по квітень 2019 року включно у розмірі - 24 372,34 грн., що включає в себе заборгованість за експлуатаційні послуги та за опалення (т. 2 а.с. 227-231).

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вказане, апеляційний суд перевіряє рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року лише в частині задоволених позовних вимог.

Між позивачем та відповідачкою склалися відносини у сфері житлово-комунальних послуг, які регулюються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).

Згідно ст. 13 Закону, в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Оскільки встановлено, що відповідачка фактично споживала житлово-комунальні послуги, розрахунок заборгованості складений позивачем за період, коли відповідачка набула прав на вищевказану квартиру, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 638 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність між сторонами договірних правовідносин та підстав для задоволення позову.

Відповідно до положень ст.ст. 319, 322 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в даній справі зобов`язання відповідача оплатити послуги з утримання будинку та прибудинкової території виникає внаслідок фактичного отримання власником квартири наданих житлово-комунальних послуг, ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги встановлені відповідно до закону, які затверджено органом місцевого самоврядування.

Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) було визначено розмір та порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Пунктом 25 цього Порядку встановлено, що вартість інших послуг (утримання служб консьєржів, вбудованих паркінгів, установлення і утримання пристроїв замково-переговорного зв`язку тощо) сплачується понад розмір плати за послуги на підставі договорів, укладених між власниками житлових будинків (гуртожитків), власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку), власниками нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) та відповідними надавачами послуг.

Тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлено Розпорядженнями Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 01 серпня 2017 року № 932, від 01 червеня 2018 року № 937, з яких вбачається, що було внесено зміни до Тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами (т. 1 а.с. 64, 71).

У матеріалах справи містяться деталізовані звіти щодо складових тарифу на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій по АДРЕСА_1 , які суд апеляційної інстанції перевірив та встановив відповідність їх встановленим розпорядженнями КМДА тарифам (т. 1 а.с. 51-63).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів відхилила як необґрунтовані доводи апелянта про застосування позивачем невірних тарифів для розрахунку заборгованості.

Доводи апелянта про ненадання та(або) надання житлово-комунальних послуг неналежної якості об`єктивними доказами по справі (у т.ч. із складанням актів-претензій в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2013 року № 970) не підтверджені, тому, апеляційний суд відхилив вказані доводи апелянта (т. 2 а.с. 21-24)

Відповідачем не надано доказів сплати грошей за фактично отримані житлово-комунальні послуги з утримання будинку та опалення у зазначений період на погашення заборгованості, тому колегія суддів визнала підставним виконаний позивачем розрахунок заборгованості за надані комунальні послуги.

Отже, позивач надавав послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 , а також послуги з опалення, що підтверджується матеріалами справи, а відповідач в свою чергу належним чином не виконувала обов`язок зі сплати вказаних послуг, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість з травня 2016 року по квітень 2019 року у розмірі 21 776,09 грн. за експлуатаційні послуги та 4382,69 грн. за послуги опалення.

Також до суду апеляційної інстанції відповідачкою було надано фотографії лічильника на опалення, витяг технічного паспорту на квартиру та роздруківки з показниками лічильників холодного та гарячого водопостачання та опалення (т. 2 а.с. 237-246).

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апелянт ОСОБА_1 є відповідачем у справі, користувалась правовою допомогою представника - адвоката Костинчук П.М., який брав участь в розгляді справи районним судом. При цьому, відповідач подавала відзив та докази по справі на обґрунтування заперечень проти заявленого позову, тому мала об`єктивну можливість подати докази до відзиву на позовну заяву або через канцелярію суду першої інстанції. Оскільки апелянт не навела поважних причин не подання цих доказів до районного суду, які могла подати до районного суду і які були додані нею до апеляційної скарги, тому колегія суддів не прийняла їх до уваги.

При цьому, апеляційний суд критично оцінив посилання апелянта на додану до апеляційної скарги фотокопію технічного паспорту (за яким зазначена загальна площа квартири - 86.6 кв.м.) із відмітками про виконання інвентаризації та складання технічного паспорту 22 грудня 2003 року, оскільки за актом приймальної комісії будинок був прийнятий до експлуатації 02 грудня 2005 року (т. 1 а.с. 7-9 т. 2 а.с. 239).

Крім того, до суду не надано доказів, що відповідачка зверталась до позивача з приводу уточнення позивачем в квитанціях фактичного розміру площі квартири із наданням відповідних доказів.

Суд апеляційної інстанції зауважив, що представник відповідача адвокат Костинчук П.М. за поданою ним заявою 11 березня 2020 року ознайомився із матеріалами справи, 17 березня, 01 червня і 15 липня 2020 року подавав заяви про відкладення розгляду справи, які районний суд задовольнив та відкладав розгляд справи (т. 2 а.с. 148-153, 155-157, 187-199, 202-209).

Таким чином, суд першої інстанції забезпечив реалізацію права відповідача на участь в розгляді справи, подання, у т.ч. по пошті мотивованого відзиву, доказів проти доводів позивача.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, як безпідставне чергове клопотання в судовому засіданні представника відповідача - адвоката Костинчука П.М. 28 вересня 2020 року про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 222-225).

Посилання апелянта на незаконність відмови суду у відкладенні розгляду справи колегія суддів відхилила з огляду на відсутність передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи та наявності у судовому засіданні представника відповідача.

Зважаючи на вищезазначене, доводи апелянта про порушення районним судом норм процесуального права суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив.

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про застосування позовної давності до позовних вимог (т. 2 а.с. 158-159).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому перебіг позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Зі змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Розрахунок заборгованості виконаний позивачем за період з травня 2016 року по квітень 2019 року (т. 2 а.с. 181).

Оскільки позов про стягнення заборгованості подано 05 вересня 2019 року, апеляційний суд погодився з висновками районного суду про застосування позовної давності та стягнення заборгованості з відповідача за період з вересня 2016 року по квітень 2019 року, що становила 19 989,65 грн. за експлуатаційні послуги та 4 382,69 грн. за опалення.

Доводи апеляційної скарги про неотримання повідомлень-рахунків на оплату комунальних послуг належними доказами не підтверджені та спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому апеляційним судом відхилені.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення районного суду не підлягає скасуванню.

З огляду на положення частини 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова