Справа № 266/1488/21
Провадженя№ 2/266/558/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2021 року м. Маріуполь
Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі:
головуючого судді Федотової В.М.,
за участі секретаря судового засідання Петрухіної Т.Л.,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, визнання місця проживання дитини разом з матір`ю,третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради,
В березні 2021р. позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів, на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також, в позовній заяві позивачка ОСОБА_1 зазначила, що нею подано до Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області позовну заяву до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею. У зв`язку з тим,що дані позови повязані між собою , просила суд об`єднати в одне провадження цивільну справу за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та цивільну справу за її позовом до ОСОБА_2 , третя особа Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.
Ухвалою суду від 29.03.2021 року цивільну справу № 266/1488/21( провадження № 2/266/558/21) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, об`єднано з цивільною справою № 266/1414/21 (провадження №2/266/548/21) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, та ухвалено розглядати в одному провадженні під єдиним номером № 266/1488/21.
В позовній заяві позивачка зазначила, що з 09.07.2016 року по 24.12.2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.12.2019 року шлюб було розірвано. Дитина, з часу припинення фактичних шлюбних відносин залишилась проживати разом з позивачкою та перебуває на її повному утриманні. Усі обов`язки щодо утримання та виховання дитини позивачка несе самостійно, тому вважає, що відповідач, як батько, зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини до досягнення дитиною повноліття, у зв`язку з чим просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.
Також зазначила, що дитина постійно проживає разом зі нею, ходить до дитячого садка у м. Маріуполі, відвідує спортивну секцію. Оскільки батько дитини не приїжджає до м. Маріуполя, спілкується з сином виключно по телефону, вона позбавлена можливості вирішити з ним питання щодо виїзду дитини за кордон для оздоровлення, а також реєстрації місця проживання дитини. Вважає, що місце проживання малолітнього сина має бути визначено з нею, оскільки з її боку, як матері, докладено усіх зусиль, щоб дитина була повністю забезпечена необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, доступом до культурних та інших духовних цінностей. Її стан здоров`я, матеріальне становище, наявність власного житла повністю дозволяють утримувати та виховувати дитину. У зв`язку з чим, просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачка у судове засідання не з`явилась, надала заяву в якій просила розглядати справу за її відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, однак надав заяву в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі. Просив справу розглянути за його відсутності.
Представник третьої особи: управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради у судове засідання не прибув, надав заяву в якій просив розглядати справу за його відсутність на підставі наявних доказів та висновку.
Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
За наведених обставин, суд, зважаючи на наявність згоди позивача та відповідача дійшов до наступних висновків.
Згідно ч.1ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Стаття 77 ЦПК України передбачує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Згідно з ч.2 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно із ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.12.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано. (а.с. 15).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.02.2017 року виданого Лівобережним районним у м. Маріуполі відділом РАЦС ГТУЮ у Донецькій області, сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.14).
Тому, враховуючи те, що відповідач позов визнав, має забезпечувати дитині не тільки мінімальний рівень життя, а достойний рівень, тому суд вважає, що аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття, не поставить його в скрутне становище, але забезпечать мінімальний рівень для існування неповнолітньої дитини ОСОБА_3 .
Стосовно позовних вимог про визнання місця проживання дитини разом з матір`ю, суд зазначає наступне.
Згідно з ч.1ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч.1, 2 ст.157 СК України - питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
За змістом ст.141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані також піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 СК України).
Згідно довідки про склад сім`ї, які не зареєстровані, але фактично мешкають у житловому приміщенні, виданої ОСББ "Нахімова 92», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.16).
Згідно висновку виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 02.06.2021 року №01.1-01-23-127, орган вважає можливим визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.44-46).
Статтею 160 СК України - встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1ст.161 СК України).
Відповідно до ч.2ст.161 СК України - орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.
Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.
Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991 р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю підлягають задоволенню, оскільки це відповідає інтересам дитини, позивачка має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку.
Таким чином, судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, що в цілому дає суду підстави для задоволення позову.
Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалась позивачка, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, враховуючи те, що відповідач визнав позовні вимоги, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів за один місяць.
Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд також стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 гривень та на користь позивачки ОСОБА_1 в розмірі 908,00 гривень.
На підставі вищевказаного, керуючись ст. ст. 180,157,141,150,160,191,183,182 СК України, ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, визнання місця проживання дитини разом з матір`ю,третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 15.03.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.
Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 гривень.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя: Федотова В. М.