КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2021 року

м. Київ

справа № 754/10827/20

провадження № 22-ц/824/9461/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

помічник судді, який за дорученням головуючого здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградова А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року у складі судді Лісовської О.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 -ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 1 533 720 грн, що еквівалентно 60 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до 12 години ранку 11 березня 2017 року.

Зазначав, що того ж дня між сторонами також був укладений додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики.

11 листопада 2016 року між сторонами укладено Договір іпотеки.

Окрім того, в забезпечення умов договору позики 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено Договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 виступила поручителем та зобов`язалась у повному обсязі відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_2 , що випливають з договору позики від 11 листопада 2016 року.

Указував, що з огляду на те, що ОСОБА_2 не здійснював вчасно встановлені Договором позики платежі щодо погашення позики і процентів, відповідно до графіка розрахунків, відповідачам неодноразово вручались та надсилались претензії.

Посилався на те, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про стягнення боргу, а саме стягнення основної суми боргу, відсотків за користування позикою та інфляційних збитків.

Оскільки грошові кошти до цього часу не повернуті, позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача проценти за користування позикою у розмірі 1 449 365,40 грн; пеню у розмірі 7 829 333,86 грн; втрати від інфляції у розмірі 629 667,48 грн; 3 % річних у розмірі 419 923,90 грн, а також судові витрати по справі.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно вказані суми, розраховані відповідно до умов Договору позики та Додаткового договору до Договору позики, а також стягнути з відповідачів на його користь судові витрати у справі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 21 травня 2021 року представник позивача ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Уважає рішення суду таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що укладаючи договір позики та додаткові до нього договори, відповідач ОСОБА_2 самостійно погодився на те, що нарахування процентів не зупиняється після закінчення строку надання позики (згідно п. 3.6 Додаткового договору до Додаткового договору).

Посилаючись на положення статті 1048 ЦК України, вважає, що сторони погодили, що проценти виплачуються щомісяця до дня фактичного повернення позики.

Зазначає, що позивачем не пропущено строк позовної давності до вимог про стягнення пені на тіло позики, оскільки п. 10.1 додаткового договору до договору позики встановлено, що строк дії цього договору становить два фактичні місяці, але в будь-якому разі договір діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків, прийнятих ними за цим договором; пунктом 3.6 додаткового договору до додаткового договору сторони при укладенні договору домовились про те, що нарахування процентів не зупиняється після закінчення строку надання позики та продовжується протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами.

На думку апелянта, висновок суду першої інстанції щодо відмови у стягненні втрат від інфляції з підстав того, що позичальник отримав позику в іноземній валюті та здійснював повернення коштів також в іноземній валюті, є помилковим, оскільки відповідно до умов договору позики та додаткових до нього договорів позикодавець передав позичальнику грошову суму у гривні.

Уважає, що суд першої інстанції помилково зазначив, що стягнення 3% річних обґрунтовано виключено договором позики, а не нормами частини другої статті 625 ЦК України.

02 червня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

ОСОБА_3 не скористалася своїм процесуальним правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог його апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не сповістила.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання, оскільки ОСОБА_2 прийматиме участь в іншому судовому засіданні.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на наявність у матеріалах справи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому змістовно викладена позиція відповідача щодо поданої позивачем апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 на виконання умов договору позики належним чином виконав прийняті на себе зобов`язання щодо сплати процентів за користування позикою в розмірі і строки, встановлені договором позики, у межах погодженого сторонами строку кредитування, за період з дня отримання позики з 11 листопада 2016 року та до 11 березня 2017 року на рівні 4, 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики.

Позовні вимоги у даній справі про стягнення з відповідача на користь позивача пені на тіло позики та пені на нараховані проценти заявлені поза межами річного строку, установленого законом для вимог про стягнення пені.

Позичальник отримав позику в іноземній валюті та здійснював повернення коштів також у цій валюті, а тому правові підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат відсутні.

В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, проте позовні вимоги у частині стягнення 3% річних ОСОБА_1 обґрунтовував саме умовами договору позики, а не нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками місцевого суду з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 1 533 720 грн, що еквівалентно 60 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору.

Договором позики передбачено строк повернення позики до 12 години ранку 11 березня 2017 року.

Того ж дня між сторонами також було укладено Додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики.

11 листопада 2016 року між сторонами укладено Договір іпотеки, а також у забезпечення умов договору позики 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений Договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_2 , що випливають з договору позики від 11 листопада 2016 року.

Згідно п. 3.1 Додаткового договору до Договору позики від 11 листопада 2016 року встановлено право позикодавця на отримання процентів, що становить 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення.

Відповідно до п. 3.2 Договору нарахування процентів за цим Договором здійснюється з урахуванням числа днів у календарному році. Кількість днів у році приймається за 360.

Пунктом 4 Договору позики від 11 листопада 2016 року встановлено, що у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 2 % від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Згідно п. 7.3 додаткового договору до договору позики у разі несвоєчасного надходження (прострочення) повністю або частково планового платежу, встановленого Графіком розрахунків, позикодавець нараховує, а позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу.

11 листопада 2016 року сторони погодили графік розрахунків, відповідно до якого встановлено періодичність та розміри платежів позичальника з повернення та сплати процентів за користування позикою. На вказаному графіку міститься підпис ОСОБА_2 про отримання 60 000 дол. США.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року у справі №754/16771/17 позов ОСОБА_1 про стягнення зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача неповернуту позику у розмірі 1 533 720 грн та втрати від інфляції у розмірі 294 474,24 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення відсотків (процентів за користування позикою, неустойки (пені та штрафу), 3 % річних) скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6 142 280,20 грн з яких: проценти за користування позикою - 1 875 279,44 грн; 3 % річних - 91 140,76 грн; пеня - 3 409 000 грн; штраф - 766 860 грн. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №754/16771/17 постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно наданого стороною позивача розрахунку, стягненню з відповідачів підлягає заборгованість у розмірі: проценти за користування позикою у розмірі 1 449 365,40 грн; пеню у розмірі 7 829 333,86 грн; втрати від інфляції у розмірі 629 667,48 грн; 3 % річних у розмірі 419 923,90 грн за період з 05 березня 2019 року по 05 грудня 2020 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернені, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Заявляючи вимоги про стягнення процентів за користування позикою у розмірі 1 449 365,40 грн, позивач визначив період стягнення з 05 березня 2019 року по 05 грудня 2020 року.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Абзацом 2 частини 1 статті 1048 ЦК України визначено, що про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, а також у постанові Верховного суду від 23 липня 2020 року у справі № 754/16773/17.

У справі, яка переглядається, сторони договору позики погодили строк його дії до 11 березня 2017 року.

Будь-які додаткові договори про продовження строку дії договору позики у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, на підставі викладеного, колегія вважає, що строк, на який була надана позика, сплинув, а тому проценти за користування позикою за період з 05 березня 2019 року по 05 грудня 2020 року нараховані поза межами строку кредитування, а отже така позовна вимога задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою виходив з того, що ОСОБА_2 на виконання умов договору позики належним чином виконав прийняті на себе зобов`язання щодо сплати процентів за користування позикою в розмірі і строки, встановлені договором позики, у межах погодженого сторонами строку кредитування, за період з дня отримання позики з 11 листопада 2016 року і до 11 березня 2017 року на рівні 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики.

Разом з тим, такий висновок є передчасним, не підтверджений жодними доказами та обставини щодо виконання відповідачем обов`язку зі сплати відсотків за користування позикою у межах дії договору не є предметом розгляду у даній справі, оскільки стягнення процентів за користування позикою в межах строку кредитування розглядається в межах цивільної справи №754/16771/17.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів пені, нарахованої на тіло позики та пені на проценти, колегія виходить з наступного.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Стороною відповідача 13 жовтня 2020 року було подано відзив на позовну заяву, в якому заявлено про застосування строку позовної давності до цих позовних вимог.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 статті 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як установлено при розгляді справи, відповідно до умов договору позики, вона надається строком на 4 фактичних місяці від дати отримання позичальником позики.

Позичальник зобов`язався повернути позику готівкою, що еквівалентно 60 000 доларів США, та сплатити проценти у строк до 11 березня 2017 року.

З огляду на викладене, позивачу стало відомо про порушення його прав та інтересів стосовно договору позики від 11 листопада 2016 року починаючи з 11 березня 2017 року, а відтак позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідачів пені у строк до 11 листопада 2018 року, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Окрім того, як установлено матеріалами справи, 11 грудня 2017 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом за тим самим договором від 11 листопада 2016 року про стягнення з відповідачів боргу у розмірі 26 434 831,64 грн, що складається, у тому числі, з тіла кредиту, боргу по відсоткам, інфляційних витрат, штрафу у розмірі 50 %. При цьому з позовними вимогами про стягнення з відповідачів неустойки (штрафу, пені) ОСОБА_1 не звертався.

Отже, зважаючи на викладені обставини та з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені на тіло позики, у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Вимоги про стягнення пені на нараховані проценти є необґрунтованими з огляду на те, що судом під час розгляду справи було встановлено, що відсотки позивачем нараховані поза межами строку кредитування, а отже якщо відсутні підстави для стягнення відсотків, позовні вимоги про стягнення нарахованої на ці відсотки пені також не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховний Суд від 04 червня 2020 року в справі № 369/5393/15, від 05 червня 2019 року в справі № 367/5899/15-ц.

Згідно умов п. 1 Договору позики від 11 листопада 2016 року позичальник отримав у борг у позикодавця грошові кошти у розмірі 1 533 720 грн, що за курсом НБУ на день укладення договору становить 60 000 доларів США.

Разом з тим, на графіку розрахунків, погодженому 11 листопада 2016 року сторонами, відповідно до якого встановлено періодичність та розміри платежів позичальника з повернення та сплати процентів за користування позикою, міститься підпис ОСОБА_2 про отримання 60 000 дол. США із зазначенням вказаної суми цифрами та прописом.

Окрім того, на дані обставини звертав увагу Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі №754/16771/17 при скасуванні постанови Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року.

Оскільки при розгляді справи встановлено, що позичальник отримав позику в іноземній валюті та здійснював повернення коштів також у цій валюті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат.

Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних, колегією встановлено наступне.

Відповідно до п. 4 Договору позики від 11 листопада 2016 року позичальник у разі прострочення ним грошового зобов`язання на вимоги позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів солідарно 3% річних відповідно до пункту 4 абзацу 2 договору позики (а.с. 5).

Отже, в обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилався саме на умови п. 4 договору позики (абзац 2).

У грудні 2020 року представник позивача ОСОБА_4 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, до якої долучив новий розрахунок заборгованості та в якому в частині розрахунку заборгованості 3% річних у дужках зазначив посилання на статтю 625 ЦК України.

Разом з тим, із заявою про зміну підстав позову сторона позивача під час розгляду справи не зверталась.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Отже, у заяві про збільшення позовних вимог, поданій представником позивача 08 грудня 2020 року, останній мав процесуальне право лише збільшити суму (розмір) заборгованості, а не змінювати підстави позову, зокрема в частині вимог про стягнення 3% річних.

В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, але позовні вимоги у частині стягнення 3 % річних ОСОБА_1 обґрунтовував саме умовами Договору позики, а не нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог позивача про стягнення 3% річних, зауваживши на тому, що сторона позивача як на підставу позовних вимог посилалася саме на умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже,звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, позивач та відповідач реалізували свої процесуальні права щодо наведення обґрунтованих доводів та заперечень у справі, проте не спростували належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції ані щодо визначення правовідносин за договором позики, ані щодо розміру суми заборгованості та його складових.

При вирішенні спору місцевий суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Разом з тим, місцевий суд в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за договором позики передчасно та помилково встановив, що відповідачі у повному обсязі виконали свій обов`язок зі сплати процентів, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялись та є предметом розгляду у справі №754/16771/17, у зв`язку з чим колегія суддів доходить висновку про зміну мотивувальної частини оскаржуваного рішення щодо вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою та пені, нарахованої на проценти, шляхом її викладення в редакції цієї постанови.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що часткове задоволення апеляційної скарги не призвело до ухвалення іншого по суті рішення, підстави для зміни судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повне судове рішення складено «06» липня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик