Справа № 447/2550/19 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/811/3084/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Шандри М.М.

секретаря: Сеньків Х.І.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Тростянецької сільської ради Тростянецької об`єднаної територіальної громади Миколаївського району Львівської області, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення Тростянецької сільської ради №2412 від 20 грудня 2018 року та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3124101 від 15 квітня 2019 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 09 вересня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 №3124101 від 15.04.2019 на земельну ділянку площею 0,3852 КН :02:005:0086.

Визнано протиправним та скасувати рішення Тростянецької сільської ради №2412 від 20.12.2018 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передачу її у власність ОСОБА_1 "

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , Тростянецької сільської ради Тростянецької об`єднаної територіальної громади Миколаївського району Львівської області витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката в сумі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , Тростянецької сільської ради Тростянецької об`єднаної територіальної громади Миколаївського району Львівської області в користь ОСОБА_3 судовий збір по справі в розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 00 коп. .

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що нею було передано у власність позивача Ѕ частину житлового будинку, а не на весь будинок та нею не укладалось договору про передачу позивачу права на земельну ділянку, на якій розміщений будинок.

Зазначає, що оскаржуваним рішенням сільської ради не передавалось їй право власності на земельну ділянку під самим житловим будинком.

Вважає, що судом безпідставно застосовано ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, які регламентують перехід права власності на земельну ділянку від однієї особи до іншої особи, оскільки земельна ділянка під будинком не є приватизована, не є об`єктом права власності, тому така постійно залишалась у комунальній власності та перехід права власності на земельну ділянку не відбувався.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив які саме права позивача порушено відсутністю погодження межі земельної ділянки та якою нормою права визначено такі права та законні інтереси позивача, оскільки в останнього немає ні права власності, ні права постійного користування, ні права оренди чи будь-якого іншого права на земельну ділянку.

Стверджує, що позивач не вказував, що вносилась плата за користування земельною ділянкою та навіть за наявності доказів здійснення такої оплати зазначає, що особу, яка володіє нерухомим майном, що розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не можна вважати платником земельного податку в розуміння ст. 269 Податкового кодексу України до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі у порядку, визначеному законом.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами встановлено, що в АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок разом з господарськими будівлями, співвласниками якого з 2008 року по 1/2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Даний будинок та земельна ділянка площею 0,50 га належали ОСОБА_7 .

За вказаним господарством з 1991 року згідно даних погосподарського обліку рахувалася земельна ділянка загальною площею 0,50 га., що підтверджується рішенням виконавчого комітету Красівської сільської ради народних депутатів від 29 грудня 1994, а також записами в погосподарській книзі села Поляна (1991-1995 роки). За життя ОСОБА_7 право власності на земельні ділянки не оформив.

Після смерті ОСОБА_7 будинком та земельною ділянкою користувалися спільно усі члени його сім`ї: мати ОСОБА_5 , батько ОСОБА_6 та діти - ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Головою домогосподарства була мати - ОСОБА_5 , що підтверджується записами в погосподарських книгах села Поляна (1991-1995 роки, 1996-2000 роки, 2001-2005 роки). ОСОБА_5 сплачувала податок за землю, що підтверджується квитанціями.

В 2006 році ОСОБА_1 оформила право власності на будинок на підставі рішення виконкому Красівської сільської ради №6 від 30 січня 2006 року.

В 2008 році ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 1/2 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 09 грудня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г.М. Право власності на 1/2 частини будинку зареєстровано в Реєстрі права власності на нерухоме майно (витяг №21325136 від 18.12.2008).

Відповідно до витягів з погосподарських книг с.Поляна, за даним господарством ( АДРЕСА_1 ) рахуються земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Тростянецької сільської ради №2412 від 20 грудня 2018 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передачу її у власність ОСОБА_1 » затверджено проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передано у власність ОСОБА_1 земельна ділянка площею 0,3852 га КН :02:005:0086.

З проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 0,3852 га для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 вбачається, що земельна ділянка площею 0,3852 га КН :02:005:0086 сформована частково за рахунок земель, призначених для обслуговування житлового будинку.

Внаслідок приватизації земельної ділянки ОСОБА_8 , площа ділянки для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 зменшилася. Належних та допустимих доказів того, що для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 визначений інший розмір ділянки, аніж той, що вказаний в погосподарському обліку (0,25 га) учасниками процесу не надано. Межі земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку, та безпосередньо межує із спірною ділянкою площею 0,3852 га КН :02:005:0086 Позивачкою не погоджувалися.

У відповідності до вимог статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст з поміж іншого належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. (частина перша статті 116 ЗК України).

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186 ЗК України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина шоста статті 123 ЗК України).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництв.

Отже на орган місцевого самоврядування при прийнятті рішень щодо розпорядження землями комунальної власності покладено обов`язок перевірити відповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що всупереч даній вимозі Тростянецька сільська рада не перевірила, чи не суперечить місце розташування земельної ділянки площею 0,3852 га генеральному плану населеного пункту та іншої містобудівної документації, не перевірила інформації про наявність інших землекористувачів ділянки, не перевірила цільове призначення земельної ділянки, що відведена для особистого селянського господарства, що призвело до відведення під особисте селянське господарство земель, призначених для обслуговування житлового будинку (зі зміною цільового призначення ділянки, без вилучення у фактичних землекористувачів).

В той же час, Тростянецька сільська рада, здійснюючи погосподарський облік домоволодінь, володіла інформацією про площі землі, що обліковуюються за даним домоволодінням, а також про фактичних користувачів ділянок, однак не врахувала даної інформації при прийнятті оскаржуваного рішення.

Згідно ст 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (стаття 319 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (у редакції на час виникнення у позивача права власності на 1/2 частини будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

За змістом ч. 1 ст. 120 ЗК України (у редакції на час виникнення у позивача права власності на 1/2 частину будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Оскільки позивач набув право власності на 1/2 частини будинку, то відповідно до статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України у відповідній редакції, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти у попереднього власника без зміни її цільового призначення. Перехід права користування земельною ділянкою відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею.

Отже, набуття права власності на житловий будинок або його частину, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти у попереднього власника, а набувача права власності на нерухомість переходить право власності, право користування на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Судом встановлено, що для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 , погосподарським обліком визначена ділянка площею 0,25 га. Отже відповідно до ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України (в редакції на момент набуття права власності на будинок) до Позивачки перейшло право користування 1/2 земельної ділянки необхідної для обслуговування житлового будинку. Інший розмір ділянки, який би був достатнім для обслуговування житлового будинку, не обгрунтований жодними доказами.

В силі принципу цілісності правового режиму земельної ділянки та нерухомого майна, розміщеного на ній, Позивачка з моменту набуття права власності на 1/2 частину житлового будинку стала фактичним користувачем земельної ділянки для обслуговування цього будинку, а отже є суміжним користувачем спірної ділянки.

За змістом пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем

у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є необхідним при виділенні земельної ділянки у власність і забезпечує уникнення технічних помилок та порушення прав землекористувачів.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування.

Відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України (частина друга статті 50 Закону України «Про землеустрій»).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц, провадження № 61-19526сво18, забезпечуючи єдність судової практики, зазначив, що непогодження і непідписання суміжним власником (користувачем) меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для відмови місцевої ради у затвердженні технічної документації за умови правомірних дій ради та кожного із суміжних землекористувачів, оскільки погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки.

В той же час, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у даному випадку непогодження меж земельної ділянки призвело до порушення прав і законних інтересів позивачки ОСОБА_3 , оскільки відсутність погодження межі ділянки призвело до зменшення площі ділянки для обслуговування жилового будинку, співвласником якого вона є.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відсутність погодження межі суміжним користувачем не може бути підставою для скасування права власності з покликанням на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц, провадження № 61-19526сво18 не спростовують висновку, виходячи з наступного.

Так, у постанові зроблено висновок, що непогодження і непідписання суміжним власником (користувачем) меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для відмови місцевої ради у затвердженні технічної документації за умови правомірних дій ради та кожного із суміжних землекористувачів, оскільки погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки. Однак цією ж постановою та іншими з аналогічних справ підтверджено обов`язок запропонувати суміжним землекористувачам погодити межі. Лише якщо суміжні користувачі безпідставно не погоджують межі чи ігнорують таке звернення, приватизація земельної ділянки може здійснюватися без такого погодження.

Відтак, відсутність погодження меж не впливає на можливість приватизації ділянки лише за умови, якщо суміжному землекористувачу запропоновано погодити межі ділянки, а такий безпідставно не погоджує. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020р. у справі №551/1136/17.

Разом з тим, у даному випадку Позивачу не скеровувалися документи для погодження межі, приватизація відбувалася взагалі без її відома, та непогодження меж земельної ділянки призвело до порушення прав і законних інтересів позивача.

Вказані обставини підтвердили в суді апеляційної інстанції треті особи батьки сторін ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в даному випадку порушення прав ОСОБА_3 теж не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Власник нерухомого майна мас «законні сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право, що може бути реалізовано у вигляді «права на користування земельною ділянкою», використання якої с невід`ємною складовою ефективного здійснення Позивачем права власності на нерухоме майно.

Правовідносини, які виникли між сторонами охоплюються змістом статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини (далі стаття 1 Першого протоколу), яка, як і практика Європейського Суду з прав людини застосовуються як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-1V). При цьому згідно з усталеною практикою органів Конвенції, поняття «майно» може означати «існуюче майно» або «активи», включаючи «права вимоги», стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункти 32-35 рішення у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»).

Отже, відповідно до статті 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності в розумінні статті 1 Першого протоколу органами Конвенції тлумачиться в «автономному значенні», воно не зводиться до права власності на речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Так само як і речі, деякі інші права, що мають майновий характер, можуть розглядатися як «майнові права» і, отже, як «майно» (пункт 129 рішення у справі «Броніовськи проти Польщі»),

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Як неодноразово підтверджено практикою Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц,

«Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у стаггі 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц)»

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Приколота Т.І.

Шандра М.М.