Справа № 510/2253/20
Провадження 2/510/509/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.21 року Ренійський районний суд Одеської області

У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Івановій Н.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачки про визнання права власності на житловий будинок (з надвірними спорудами) АДРЕСА_1 .. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05.12.2018 р. між нею та відповідачкою, у простій письмовій формі, було укладено договір купівлі продажу житлового будинку (з надвірними спорудами) АДРЕСА_1 , який не був посвідчений нотаріально, але було виконано всі суттєві умови договору. Згодом з`ясувалось, що у відповідачки на земельну ділянку, на якій був розташований житловий будинок, відсутні правовстановлюючі документи, тому придбане позивачкою майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у зв`язку з тим, що вона є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в неї майна, передбачені ст. 388 ЦК України, позивачка просить задовольнити її позовні вимоги.

Позивачка у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачка по справі, у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: нотаріально не посвідчений договір купівлі продажу від 05.12.2018 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про купівлю житлового будинку (з надвірними спорудами) АДРЕСА_1 ; розписка ОСОБА_2 про отримання коштів у розмірі 80000 грн. за житловий будинок від 05.12.2018 р.; рішення Ренійського районного суду Одеської області від 20.02.2018 р. про визнання за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . за ОСОБА_2 , час реєстрації 10.05.2018 р.

Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 05.12.2018 р. позивачка домовилась із відповідачкою про покупку житлового будинку (з надвірними спорудами) АДРЕСА_1 ..

В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивачка передала ОСОБА_2 гроші у сумі 80000 грн., що підтверджується відповідною розпискою, яка знаходиться в матеріалах справи, а відповідачка передала позивачці ключі від житлового будинку.

Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивачка через деякий час запропонувала відповідачці привести домовленість у відповідності до вимог закону, на що відповідачка повідомила, що не може це зробити, оскільки в неї відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, а це обов`язковою умовою для нотаріального посвідчення договору купівлі продажу нерухомого майна.

Про існування цих обставин, позивачці нічого не було відомо, оскільки перед оформленням правочину, відповідачка завірила позивача, що вона є власником нерухомого майна, продемонструвавши правовстановлюючі документи на житловий будинок.

Таким чином, на момент укладання договору, тобто на 05.12.2018 р., відповідачка не мала право відчужувати даний об`єкт нерухомості, тому придбане позивачкою майно було відчужено особою, яка не мала на це право.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивач передав продавцю обумовлену суму, а продавець передав позивачу майно та документи на нього.

Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачці передані гроші у сумі 80000 грн., що підтверджується розпискою, а позивачці об`єкт нерухомості. Відповідачка жодного разу не висувала вимоги щодо повернення вказаного об`єкту нерухомості, не заперечувала проти визнання права власності за позивачкою, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Так, позивачка набула право власності на житловий будинок (з надвірними спорудами) АДРЕСА_1 . в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідачки, яка фактично не мала права його відчужувати на той період, оскільки її право власності на земельну ділянку під житловий будинком не було оформлено.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачкою, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачкою, як за добросовісним набувачем, право власності на житловий будинок (з надвірними спорудами) АДРЕСА_1 ..

Виходячи з вищевикладеного,

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 330, 328, 388, ЦК України (2003 р.) суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно задовольнити.

2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок (з надвірними спорудами) АДРЕСА_1 ..

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін