Справа № 336/2310/21
Провадження № 2/336/2466/2021
29 червня 2021 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Савеленко О.А.
за участю секретаря Брагіної І.В.
представника позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_3 звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратили право користування житловим будинком та просила визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником квартири АДРЕСА_1 .
Вищевказана квартира належить на підставі договору дарування від 14.12.2010 р. посвідченого державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Погосян Ю.А., зареєстровано в реєстрі за №2-285.
Квартира має розмір житлової площі - 19,4 кв.м., загальної площі - 38,09 кв.м., розташована на 8 поверсі 10 поверхневого будинку, складається із однієї житлової кімнати.
Сторонами договору зазначені: ДАРУВАЛЬНИК - ОСОБА_5 та ОБДАРОВУВАНИЙ - ОСОБА_3 .
ОСОБА_5 був дідусем позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Раніше вищевказана квартира належала на праві спільної часткової власності подружжю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , після смерті якої її чоловік оформив свої спадкові права та у подальшому подарував квартиру своїй онучці - позивачу у справі.
Відповідач по справі є рідним сином тільки ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його не всиновлював дідусь позивача. З ним ані позивач, ані члени його родини не підтримували жодних відносин. Окрім ОСОБА_7 .
ОСОБА_4 ніколи не мешкав у квартирі АДРЕСА_1 . За життя його матері між нею та її чоловіком - співвласниками квартири, була досягнута домовленість лише про його реєстрацію за вказаною адресою. Вже тривалий час він постійно мешкає в АР Крим, з ним не підтримується зв`язок, оскільки він не є родичем позивача та членів його сім`ї.
У вищевказаній квартирі наразі ніхто не мешкає.
Відповідно до Акту обстеження квартири АДРЕСА_1 від 15.02.2021 р. складеному комісією у складі голови ОСББ Шмиріної Н.І., свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що 15.02.2021 р. було проведено обстеження вищевказаної квартири на предмет фактичного не проживання у ній відповідача.
В результаті обстеження встановлено: зі слів сусідів, які мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 постійно не проживає у квартирі. Житловим приміщенням не користується. Його особистих речей у квартирі немає.
Факт реєстрації відповідача за адресою квартири дійсно має місце, проте те це не є тотожним до факту його фактичного проживання у розумінні постійного користування житловим приміщенням, обранням кімнати для проживання, інше. Відповідач ніколи не сплачував комунальні платежі, в утриманні житла участі не брав.
Жодних правовідносин між сторонами щодо права користування спірною квартирою не виникало та не існує.
Позивач вважає, що ОСОБА_4 втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він ніколи не мешкав у квартирі ані тимчасово, ані постійно. При цьому, йому ніколи не вчиняли перешкод у користуванні квартирою.
Ухвалою судді від 14 квітня 2021 року по справі відкрито провадження, вирішено розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження.
08 червня 2021 року по справі постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання позивача про виклик свідків по справі, підготовче судове засідання закрито та справу призначено до розгляду по суті.
Представники позивача у судових засідання позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позовну заяву, не заперечували проти заочного розгляду справи.
Відповідач, повідомлений у встановленому законом порядку, у судові засідання жодного разу не зв`явився, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав.
Враховуючи вищевказані обставини, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України.
Дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.
Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування та витягом про державну реєстрації прав (а.с. 10-14)
Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.
Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.
Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14, право членів сімї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є. Із припиненням права власності у особи, втрачається право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Отже, у власника житлового приміщення є право вимагати захисту порушеного права власності на житловий будинок, від будь-яких осіб, які не є і не були членами його сімї і така позовна заява повинна мати обґрунтування на підставі положень статей 383, 391 УК України
Так, з Акту обстеження квартири АДРЕСА_1 від 15.02.2021 року вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований у вказаній квартирі, але там не проживає, особистих речей останнього у квартирі не виявлено ( а.с.16).
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , повідомила, що у вказаному будинку проживає близько тридцяти років. У квартирі АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .. ОСОБА_7 розповідала їй, що в неї є син ОСОБА_4 , однак ОСОБА_9 його ніколи за вказаною адресою не бачила.
Свідок ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 повідомив, що знав подружжя ОСОБА_6 . В квартирі АДРЕСА_1 проживали вони вдвох. Зі слів ОСОБА_6 йому відомо, що у ОСОБА_7 є син, якого він ніколи не бачив.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.
Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.
На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 908 грн.
На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - суд
Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908.00 грн.
Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити рішення в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.А. Савеленко

29.06.21