УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/1132/21

Номер провадження 2-з/495/35/2021

про забезпечення позову

02 березня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Суддя Білгород Дністровського міськрайонного суд Одеської області Шевчук Ю. В., розглянувши у м. Білгород Дністровському заяву позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки земельної ділянки.

23.02.2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, згідно якої просить вжити заходи забезпечення позову по зазначеній вище справі, шляхом заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, кадастровим реєстраторам, державним реєстраторам та нотаріусам, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень) щодо земельної ділянки що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:011:0093, загальною площею 0,0701 га, з багаторічними насадженнями 0,0442 га, капітальною одноповерховою будівлею 0,0442 га, капітальною одноповерховою будівлею 0,0041 га, під проїздами, проходами та площадками 0,0218 га (реєстраційний номер об`єкт нерухомою майна 03 ) до вирішення спору судом.

Свою заяву позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що предметом спору у даній справі є виділ в натурі часток земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:011:0093, загальною площею 0,0701 га, яка знаходиться у спільній частковій власності.

Так, 04.08.2020 року ОСОБА_3 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділ в натурі частки земельної ділянки. Обгрунтовуючи свій позов, ОСОБА_3 просив виділити йому в натурі 1/2 частку земельної ділянки у відповідності до запропонованої позивачем схеми виділу земельної ділянки, виготовленої інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_4 , яку долучив до позову. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 лютого 2021 року по справі №495/4587/20, позовну заяву ОСОБА_3 про виділ у натурі частки земельної ділянки задоволено. Виділено ОСОБА_3 в натурі 1/2 частку земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:011:0093, загальною площею 0,0701 га.

На теперішній час позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 бажають виділити в натурі належні їм частки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:011:0093, загальною площею 0,0701 га.

Однак, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не погоджуються із запропонованою ОСОБА_3 схемою виділу земельної ділянки, виготовленої інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що згідно відомостей, викладених в Державному реєстрі сертифікованих інженерів-землевпорядників вбачається, що Наказом Держгеокадастру від 24.05.2019 року №137 «Про анулювання кваліфікаційних сертифікатів» було анульовано сертифікат інженера-землевпорядника ОСОБА_4 , дата видачі та номер кваліфікаційного сертифіката інженера-землевпорядника від 18.01.2013 року №000990.

У зв`язку з чим позивачі вважають, що при вирішенні питання про виділ частки у натурі частки земельної ділянки кадастровий номер :02:011:0093, загальною площею 0,0701 га, виділ ділянки не може проводитись у відповідності до схеми виділення в натурі земельної ділянки, виготовленої інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_4 , сертифікат якого було анульовано.

Оскільки станом на теперішній час існує імовірність здійснення державної реєстрації виділеної частки земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3 , тому позивачка ОСОБА_1 просить вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, кадастровим реєстраторам, державним реєстраторам та нотаріусам, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень) щодо земельної ділянки що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:011:0093, загальною площею 0,0701 га, з багаторічними насадженнями 0,0442 га, капітальною одноповерховою будівлею 0,0442 га, капітальною одноповерховою будівлею 0,0041 га, під проїздами, проходами та площадками 0,0218 га (реєстраційний номер об`єкт нерухомою майна 03 ) до ухвалення судом рішення по даній справі.

Заяву розглянуто судом без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст.153 ЦПК України.

Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України.

Так, відповідно до частин 1,2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Дослідивши подану позивачкою ОСОБА_1 заяву про забезпечення позову, визначивши предмет позову, перевіривши відповідність заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам, суд дійшов висновку про можливість задоволення заяви про забезпечення позову з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у Постанові №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і за реєстрова на відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Згідно п. 4 даної Постанови визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглядаючи заяву та додані до неї документи, суд пересвідчився, що між сторонами дійсно виник майновий спір, щодо земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:011:0093, загальною площею 0,0701 га, яка знаходиться у спільній частковій власності.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законодавець встановлює, що прецедентне право створене ЄСПЛ є обов`язковим джерелом права України, оскільки 17 липня 1997 року був прийнятий Закону України «Про ратифікацію Конвецнії про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до п. 1 зазначеного Закону, Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції 1950 року, щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Значення обов`язковості виконання рішення суду висловлено в правовій позиції Європейського суду з прав людини в Рішенні у справі «Деркач та Палек проти України» (Заяви №№ 34297/02 та 39574/02) від 21 грудня 2004 року. Суд знову наголошує, що пункт 1 статті 6 пункту 1 ст. 6 § 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року (надалі Конвенція), гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень.

Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 (див. «Бурдов проти Росії», заява №589498/00, п. 34). Аналогічний висновок міститься і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції»", Reports of Judgments and Decisions, 1997-II, с. 510, п.40).

З огляду на вищезазначені обставини, відповідач ОСОБА_3 може своїми діями ускладнити або унеможливити виконання можливого судового рішення в майбутньому, оскільки може здійснити дії, спрямовані на державну реєстрацію виділеної йому частки земельної ділянки.

За таких обставин, враховуючи пов`язаність заходів забезпечення позову з його предметом і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

Суд зазначає, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст. ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивачів від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Враховуючи викладене, з наведених у заяві про забезпечення позову фактів та обґрунтувань вбачається, що предмет позову та заявлений позивачкою ОСОБА_1 захід забезпечення позову у виді заборони вчиняти певні дії є взаємопов`язаний з предметом спору, а невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

При цьому, заборона органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, кадастровим реєстраторам, державним реєстраторам та нотаріусам, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень) щодо спірної земельної ділянки до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав відповідача на володіння та користування земельною ділянкою, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд вважає за можливе задовольнити заяву про забезпечення позову, в межах заявлених позовних вимог, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 149, 150, 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки земельної ділянки задовольнити.

Заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, кадастровим реєстраторам, державним реєстраторам та нотаріусам, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень) щодо земельної ділянки що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:011:0093, загальною площею 0,0701 га, з багаторічними насадженнями 0,0442 га, капітальною одноповерховою будівлею 0,0442 га, капітальною одноповерховою будівлею 0,0041 га, під проїздами, проходами та площадками 0,0218 га (реєстраційний номер об`єкт нерухомою майна 03 ) до ухвалення судом рішення по даній справі.

Відповідно до норм Закону України "Про виконавче провадження" ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом.

Строк пред`явлення ухвали до виконання в межах строків, визначених Законом України «Про виконавче провадження`для пред`явлення виконавчого документа.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали до Одеського апеляційного суду або через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області.

Суддя