Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суду Закарпатської області в складі:

головуючої судді Бенца К.К.

при секретарі- Парова І.І.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання сина,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання сина у зв`язку з скрутним матеріальним становищем.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10.11.2008 року ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/4 зі всіх видів заробітної плати (доходу) щомісячно. Позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 він одружився вдруге, дружина є інвалід 3-ї групи та у шлюбі в них народився син - ОСОБА_4 , який є студентом Львівського міжрегіонального вищого професійного училища залізничного транспорту. Окрім цього, позивач зазначає, що з серпня 2019 року він одержує пенсію по інвалідності, 2-го група захворювання, яка становить 6351 грн. 68 коп.

Оскільки на утриманні позивача перебуває його син студент ОСОБА_4 та дружина інвалід, а також враховуючи , що з серпня місяця він є інвалідом другої групи , не взмозі платити аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 у встановленому судом розмірі, тобто ј від отримуваного доходу, у зв`язку з чим просить суд припинити стягнення аліментів, з ОСОБА_1 згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду 10.11.2008 року на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з скрутним матеріальним становищем.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові, та просив суд їх задовольнити. Надав пояснення аналогічні викладеним.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не зявилася, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Надіслала на адресу суду письмові пояснення з приводу позовних вимог , відповідно до яких зазначила, що їх син ОСОБА_3 являється інвалідом з дитинства І гр (підгрупи "А") з найважчим ступенем обмеження життєдіяльності діагнозом "Глибока розумова відсталість. Симптоматична епілепсія. Нічний енурез. ДЦП". Інтелектуальний рівень розвитку сина відповідає розвитку дитини 2-3 років. Розмова і комунікація відсутня (окремі слова на побутовому рівні запасом 10-15 слів). Обслуговує себе частково: тільки сам їсть готову їжу та вдень ходить в туалет. Після туалету себе не обслуговує, сам не вмивається, не одягається, нічний енурез і часто вночі не контролює каловипускання. Крім цього у сина важкі емоційні, поведінкові, психіатричні розлади та напади агресії. Раніше ОСОБА_3 відвідував МСРЦ "Дорога життя", а з 2016 року у нього значно погіршився стан здоров`я і він не може відвідувати заклади для осіб з інвалідністю та не отримує жодних соціальних послуг у місті. У серпні 2016 року вона вимушена була звільнитися на дострокову пільгову пенсію і доглядає за сином безперервно 24 години на добу. За весь період після розлучення ОСОБА_1 жодної участі у вихованні та лікуванні сина ОСОБА_3 не брав (крім примусово сплачених аліментів), а бачив сина 1 раз на 5-7 років у перевіряючи чи син проживає з нею. Також зазначила, що у зв`язку з надзвичайно важким станом здоров`я сина вона не може брати участі у суді в т.ч. в режимі відео конференції.

09.06.2020 року та 10.06.2020 відповідачем подано до суду пояснення з додатками щодо фактичних обставин справи.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17 січня 2020 року відкрито провадження в справі. Розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 08 вересня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Заслухавши вступне слово позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, наякі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом, відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10.11.2008 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 03.07.2008 року, протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом піклування нею. Рішення суду ухвалено з підстав передбачених ст. 88 СК України.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК від 18.10.2011 року за № 535823 вбачається, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 інвалід з дитинства та потребує постійого стороннього догляду, інвалідність встановлена безтерміново.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 одружився з ( ОСОБА_1 ) ОСОБА_7 30.06.2002 року, актовий запис №4 , що стверджується даними свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 30.06.2002 року, копія якого долучена до матеріалів справи.

Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 ОСОБА_8 є пенсіонером по інвалідності (термін дії - довічно).

Відповідно до посвідчення № НОМЕР_3 видане 25.09.2019 року ОСОБА_1 призначена пенсія по інвалідності в загальній сумі 6351,68 грн.

Підставою для подання вказаного позову, позивачем зазначено - обставини , які впливають на припинення стягнення аліментів, а саме скрутне матеріальне становище платника аліментів.

Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України.

Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст.88 СК України - якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них.

Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Частиною 4 ст. 273 ЦПК України передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Нормами Сімейного кодексу України такий спосіб захисту прав та обов`язків щодо припинення стягнення з батька аліментів передбачений у зв`язку з набуттям права власності дитиною на нерухоме майно (ст. 190 СК України) або у зв`язку з припиненням навчання повнолітньої дитини (199 СК України).

Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

З аналізу положень статей 179-181 СК України слідує, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає отримувані аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів.

Позивач просить припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідача на утримання повнолітнього сина - інваліда ОСОБА_3 , зокрема у зв`язку з тим, що він створив нову сім`ю , син ОСОБА_4 , який народився від іншого шлюбу є студентом Львівського міжрегіонального вищого професійного училища залізничного транспорту та скрутне матеріальне становище платника аліментів.

Водночас слід зазначити, що обставини створення нової сім`ї та народження другої дитини від іншого шлюбу були враховані судом під час ухвалення рішення суду від 10.11.2008 року.

Разом з тим доказів того, що ОСОБА_4 є сином позивача ОСОБА_1 від іншого шлюбу, останній суду не надав. У справі відсутнє свідоцтво про народження ОСОБА_4 .

Разом з тим, як зазначено у правовому висновку Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеному в постанові від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою, а народження у платника аліментів дитини від іншого шлюбу не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, присуджених на утримання іншої дитини. Так, при вирішенні позовів про зменшення розміру аліментів у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу суд має перевіряти, чи підтверджено належними та допустимими доказами погіршення майнового стану платника аліментів, у тому числі й у зв`язку з такими обставинами; перевіряти зміну рівня його доходів тощо.

У даній справі, на думку суду, наявність у позивача дитини від іншого шлюбу не є безумовною підставою для припинення стягнення аліментів, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів погіршення його майнового стану.

Окрім того, нормами ст.ст. 267-271 СК України, визначено осіб, яких суд може звільнити від сплати аліментів, це є повнолітні брати, сестри, мачуха, вітчим, особи, у сім`ї яких виховувалася дитина. До вказаного кола осіб позивач не відноситься.

Щодо доводів позивача , що він не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дитини - інваліда , суд визнає голослівними так як в матеріалах справи відсутні докази про погіршення матеріального становища позивача.

Згідно із ст.88 СК України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомоги.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Так, згідно ст. 89 СК України подружжя, а також особи, шлюб між якими було розірвано, мають право укласти договір про припинення права на утримання взамін набуття права власності на житловий будинок, квартиру чи інше нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати.

Договір, за яким передається у власність нерухоме майно, має бути нотаріально посвідчений. Право власності на нерухоме майно, що передається за таким договором, виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Якщо особи домовилися про припинення права на утримання у зв`язку з одержанням одноразової грошової виплати, обумовлена грошова сума має бути внесена на депозитний рахунок нотаріальної контори або приватного нотаріуса до посвідчення договору.

Отже дана норма права визначає перелік підстав, внаслідок яких право на утримання припиняється .

Закон виділяє підстави, за якими право на утримання припиняється за домовленістю подружжя, тобто звертатися до суду з позовом про припинення цього права не потрібно.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Що стосується підстав для припинення стягнення аліментів, то суд виходить з того, що аліментні зобов`язання в певному сенсі носять тимчасовий характер та можуть бути припинені за наступних обставин, зокрема: смерті однієї із сторін; досягнення дитиною повноліття; придбання неповнолітнім повної дієздатності при достроковому вступі в шлюб або емансипації підлітка; усиновлення (удочеріння) дитини, на утримання якого стягувалися аліменти; визнання судом відновлення працездатності або припинення потреби в допомозі одержувача аліментів.

В даному випадку фактично предметом позову є припинення право на утримання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Суд не може погодитися з доводами позивача викладеними в позові, що підставою для припинення сплати аліментів на утримання сина - інваліда є те, що він є пенсіонером та перебуває у шлюбі з ОСОБА_8 , яка є інвалідом 2- ї групи, оскільки відповідно до пенсійного посвідчення ОСОБА_1 отримує пенсію в розмірі 6351,68 грн., його дружина ОСОБА_8 , відповідно до пенсійного посвідчення, також отримує пенсію. Однак відповідно до пояснень відповідача у серпні 2016 року вона вимушена була звільнитися на дострокову пільгову пенсію і доглядає за сином - інвалідом ОСОБА_1 безперервно 24 години на добу, який потребує постійного стороннього догляду , що позбавляє її працевлаштуватись на роботу, а відтак отримувати необхідний дохід.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі Конвенція про права дитини)держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як зазначено в Декларації прав дитини, "дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження".

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав таобов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Доводи позивача на наявність у нього іншої сім`ї та навчання сина від другого шлюбу в сукупності з відсутністю доказів про погіршення матеріального становища не дає підстав для задоволення даного позову, оскільки позивач створюючи нову сім`ю,як батько дитини з інвалідністю мав розуміти що він несе закріплений законом обов`язок по його утриманню.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом доказування у даній справі є погіршення матеріального стану платника аліментів.

Звертаючись до суду з позовом про припинення стягнення аліментів, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що матеріальний стан платника аліментів змінився та його доходи є значно нижчими від тих, які були на час ухвалення рішення стягнення аліментів.

Позивач доказів зміни свого матеріального становища не надав.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України понесені по справі позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76-81, 82, 128, 133, 141, 223, 247, 258, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання сина - відмовити .

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 (місце реєстрації АДРЕСА_2 )

Дата складання повного тексту рішення суду 25.02.2021 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: К.К. Бенца