Дата документу 25.02.2021 Справа № 316/525/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 316/525/20
Провадження №22-ц/807/646/21
Головуючий в 1-й інстанції Бульба О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Темненко Валентини Олександрівни на заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 30 листопада 2020 року, ухвалене у м. Енергодар у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Темненко Валентина Олександрівна до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Темненко Валентини Олександрівни звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій зазначав, що у сторін по справі є двоє спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на утримання яких на користь відповідача рішенням Енергодарського міського суду запорізької області від 03.03.2014 р. призначено щомісячне стягнення аліментів у розмірі 1/2 частини із усіх видів заробітків (доходу), починаючи з 21.01.2014 р. та до досягнення дітьми повноліття. На теперішній час у позивача змінилось матеріальне становище, відносно того, яке було на дату призначення аліментів на дітей, позивач надає матеріальну допомогу і своїм батькам. Вказуючи на розміри прожиткового мінімуму визначеного Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік», сторона позивача вважає, що аліменти в розмірі 1/3 частини будуть необхідними та достатніми для забезпечення гармонійного розвитку дітей, у зв`язку з чим просив суд зменшити розмір аліментів, визначений рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.03.2014 р. та стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини із усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.

Заочним рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 30 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Темненко Валентина Олександрівна до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Темненко Валентини Олександрівни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що скаржником доведено погіршення його матеріального стану, що є безумовною підставою для зменшення розміру стягуваних аліментів.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2021 року це 227 000 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн. (2270,00 грн. Х 100 = 227 000 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач з 07.05.2010 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.07.2014 р. по справі №316/1420/14-ц, провадження №2/316/686/14 (а.с.7).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6зворот).

03.03.2014 р. у справі №316/134/14-ц, провадження №2/316/234/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей, Енергодарським міським судом Запорізької області було винесено рішення, яким призначено стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частини із усіх видів заробітків (доходу) відповідача щомісяця, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з 21.01.2014 року (а.с.8-8зворот).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що даних, з яких би вбачалось погіршення матеріального стану позивача з часу призначення стягнення аліментів за виконавчими листами, судом не встановлено, як і не встановлено погіршення стану його здоров`я та інших причин, які б могли вплинути на можливість позивача сплачувати аліменти на дітей у раніше встановленому розмірі за судовими рішеннями.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 р. розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення здоров`я когось із них.

Відповідно до п. 17 вказаної Постанови, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів зміну свого матеріального стану.

З вказаними висновками суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Позивач у справі є працездатною особою, відповідно до копії трудової книжки, доданої до позову станом на дату ухвалення рішення у справі щодо стягнення аліментів, а саме 03 березня 2014 року, позивач офіційно працевлаштований не був, оскільки відповідно до запису за порядковим номером №28 звільнений 05 липня 2004 року з ВАТ «Завод СОМ» за власним бажанням, наступний запис №29 про прийняття на роботу до КП «ПКВ» датований 04 квітня 2014 року, доказів звільнення з даного підприємства матеріали справи не містять.

Таким чином, твердження позивача, щодо суттєвої зміни його матеріального стану на час стягнення аліментів у оскаржуваному розмірі та на час подання цього позову не підтверджені належними та допустимими доказами. Відсутність доказів, що підтверджують реальний дохід позивача на час стягнення аліментів та на теперішній час, за умови відсутності офіційного працевлаштування, як тоді так і зараз, позбавляє суд можливості зробити висновки, щодо матеріального становища платника аліментів.

Наявність у позивача батьків похилого віку, само по собі не вказує на той факт, що батьки знаходяться на утриманні позивача, враховуючи наявність в матеріалах справи підтвердження отримання матір`ю позивача пенсії, а також, як вірно вказав суд першої інстанції, доводи позову з приводу погіршення матеріального стану та одночасне перебування на утриманні позивача батьків, самовиключають однин одне.

Таким чином, враховуючи, що розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей не перевищує граничного розміру відрахувань передбачених ч.3 ст.128 КЗпП України, за відсутності підтверджень погіршення матеріального становища платника аліментів та стану його здоров`я, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, відмовив у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Темненко Валентини Олександрівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 30 листопада 2020 року, у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 25 лютого 2021 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков