Провадження № 22-ц/812/330/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року м. Миколаїв

справа № 490/5998/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія ЕТАЛОН»

про визнання договору лізингу виконаним, визнання права власності на предмет лізингу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_2 адвоката Іванченко Анастасії Валеріївни

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 12 грудня 2018 року суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 22 грудня 2018 року),

У С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (далі - ЛК «ЕТАЛОН») про захист прав лізингоодержувача.

Позивач зазначав, що 27 жовтня 2014 року між ним та ЛК «ЕТАЛОН» було укладено договір фінансового лізингу № 001413 (далі Договір), відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання придбати предмет лізингу автобус (автобус марки ЕТАЛОН 079 (евро4) замінено на автобус марки РУТА 25 НОВА, 2014 року випуску), та передати предмет лізингу у його користування на строк та на умовах, передбачених договором. Умовами Договору узгоджена вартість предмету лізингу, розмір авансового платежу, сума лізингу, викупна вартість предмета лізингу, період, щомісячний платіж та інше. Договором передбачені умови та підстави переходу до лізингоодержувача предмета лізингу, а саме укладення між сторонами договору купівлі-продажу автобуса. Він, позивач, виконав усі умови Договору, але перешкодою для укладення з ЛК «ЕТАЛОН» договору купівлі-продажу автобуса є арешт на все майно відповідача, в тому числі і на предмет лізингу, накладений судами та посадовими особами державної виконавчої служби.

Посилаючись на порушення своїх прав сторони Договору, яка добросовісно виконала всі його умови, ОСОБА_1 просив визнати Договір виконаним та визнати за ним право власності на предмет лізингу за договором фінансового лізингу № 001413 від 27 жовтня 2014 року, а саме автобус марки РУТА 25 НОВА, рік випуску 2014, колір жовтий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № кузова/шасі/серійний номер НОМЕР_2 , № двигуна НОМЕР_3 .

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2018 року позов задоволено, за ОСОБА_1 визнано право власності на предмет лізингу, а саме автобус марки РУТА 25 НОВА. З ЛК «ЕТАЛОН» стягнуто 1 000 грн. судового збору.

5 січня 2021 року з апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_2 (через представника). Апелянт просила скасувати рішення та відмовити в позові, зазначивши, що оскаржуване рішення порушує її права стягувача у виконавчому провадженні, за яким боржником є ЛК «ЕТАЛОН», майно якого арештоване. ОСОБА_2 посилалась на те, що суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення, оскільки Договір нотаріально не посвідчено, він є нікчемним, а висновки суду щодо наявності підстав для визнання за лізингоодержувачем права власності на предмет лізингу є такими, що суперечать обставинам справи та положенням цивільного законодавства. Крім того, право власності на автобус не може перейти до ОСОБА_1 , оскільки на нього неодноразово накладався арешт, як на майно ЛК «ЕТАЛОН».

Правом відзиву на апеляційну скаргу сторони не скористались.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та представник ЛК «ЕТАЛОН» не з`явились. Про час та місце судового засідання ОСОБА_1 повідомлений належним чином (а.с.183). Відповідач за місцем реєстрації юридичної особи не знаходиться (а.с.184-186).

Справу розглянуто за участю представника апелянта адвоката Іванченко А.В. в режимі відео-конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 27 жовтня 2014 року між ЛК «ЕТАЛОН» та ОСОБА_1 укладено Договір, за яким лізингодавець зобов`язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу, визначений у п. 3.1 цього договору - автобус Еталон 079), а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с. 24-35).

27 листопада 2014 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду №1 до Договору, в якій, окрім інших умов, зазначено предмет лізингу - автобус загального призначення марки РУТА 25 НОВА, рік випуску - 2014 pік, колір - жовтий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № кузова/шасі/серійний номер НОМЕР_2 , № двигуна НОМЕР_3 (а.с.76).

Передача лізингоодержувачу ОСОБА_1 зазначеного транспортного засобу підтверджена актом приймання-передачі предмета лізингу від 26 грудня 2014 року та додатком №2/1 від того ж числа щодо узгодження графіку сплати лізингових платежів (а.с.42,43).

Встановивши ці обставини та дослідивши доведеність виконання ОСОБА_1 пунктів 11.1 -11.3, 11.6 Договору щодо порядку переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу), суд першої інстанції виходив з того, що спірними є правовідносини, що виникли між сторонами лізингового договору, а тому, дослідивши факт виконання позивачем обов`язків лізингоодержувача, дійшов висновку про набуття ним права власності на автобус.

При цьому суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що підставою звернення до суду ОСОБА_1 стало не оспорювання лізингодавцем (ЛК «ЕТАЛОН») прав позивача, як набувача предмета лізингу, а наявність обтяжень майна компанії та заборон на його відчуження і розпорядження, тобто арешт майна компанії як боржника у виконавчому провадженні.

На підтвердження характеру спірних правовідносин апелянт ОСОБА_2 надала апеляційному суду копії судових рішень щодо стягнення на її користь грошових коштів з ЛК «ЕТАЛОН» у період 2016-2018 років (а.с.116-124), та докази накладення арешту на рухоме майно компанії, в тому числі і транспортний засіб автобус РУТА 25 НОВА, з метою виконання судового рішення у період 2016-2020 років (а.с.126-133, 168-176), що свідчить про порушення її прав рішенням суду без залучення її до участі у справі як відповідача.

Невірно визначений характер спірних правовідносин позбавив суд можливості встановити всі істотні обставини, визначити дійсний предмет доказування у справі, з`ясувати склад учасників спору, чиї права можуть бути порушені, та вирішити питання про залучення їх до участі у справі.

Крім того, поза увагою суду залишилось і питання щодо належного та ефективного способу захисту, обраного позивачем.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права і інтересу, характеру його порушення, невизнання чи оспорення та спричиненим цими діяннями наслідків.

Подібні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15ц, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16 ц, п.п.7.21- 7.23).

При визначенні характеру правовідносин, а відповідно і адекватного способу захисту прав ОСОБА_1 , слід також застосовувати положення Закону «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до статті 50 Закону «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

За змістом цієї норми у переважній більшості випадків арешт може бути знятий лише за рішенням суду.

Згідно з пунктами 2,8 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року, вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна, як правило, розглядаються у одному провадженні.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений як власником, так і особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Третьою особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби (в окремих випадках - інший орган, який виконує судові рішення).

Аналіз норм Закону «Про виконавче провадження» (стаття 9), нотаріального законодавства (стаття 49) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин… від 7 вересня 1998 року, свідчить про те, що судове підтвердження права власності на арештоване майно без вирішення питання про зняття з нього арешту є неефективним способом захисту особи, яка вважає себе дійсним власником цього майна, оскільки продовження арешту перешкоджає вчиненню будь-яких дій щодо розпорядження цим майном.

Оскільки права ОСОБА_1 на належне оформлення переходу до нього права власності на предмет лізингу порушені саме внаслідок накладення на нього арешту, відповідним способом захисту його прав має бути також позовна вимога про зняття арешту з майна.

Позов ОСОБА_3 вимог про зняття арешту з автобусу марки РУТА 25 НОВА не містить.

Отже, заявлений ОСОБА_1 спосіб захисту свого права визнання права власності на предмет лізингу (без вимог про зняття арешту з цього майна), не відповідає змісту права, характеру порушення та наслідкам, а тому не може вважатись ефективним.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги закону та правові позиції вищих судових органів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Проте це не позбавляє позивача права на захист своїх прав у спосіб, що відповідає змісту відповідного права та характеру його порушення у порядку, вказаному вище.

Згідно зі статтею 141 ЦПК задоволення основних вимог апеляційної скарги є підставою для відшкодування позивачем 1500 грн. судових витрат, що понесені апелянтом ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги.

Керуючись статями 374, 376. 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Іванченко Анастасії Валеріївни задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на предмет лізингу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1500 грн. судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 26 лютого 2021 року