Провадження № 2/344/143/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

22 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про визнання кредитного договору №ІFWGК00000212 від 10.05.2007 року недійсним з моменту його заключення, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про визнання кредитного договору №ІFWGК00000212 від 10.05.2007 року недійсним з моменту його заключення, на обґрунтування якого вказала, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №ІFWGК00000212 від 10.05.2007 року в розмірі 28 000,00 доларів США. Під час укладення кредитного договору Банк приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми, яку сплатив би позичальник Банку погашаючи кредит у порядку визначеному графіком порушення заборгованості, що спростовує позицію представника Банку про те, що умови кредитного договору відповідають положенням Закону України Про захист прав споживачів, Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, Закону України Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікататами. В процесі вивчення розрахунку заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 виявлено, що процентна ставка збільшилась. Про зміну процентної ставки банк не повідомляв, чим порушив умови даного кредитного договору. Також в укладеному 05.05.2007 році кредитному договорі Банком не попереджено позивача про валютні ризики, чим не дотримано вимоги чинних на момент укладення спірного договору п.3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про кредитування та сукупну вартість кредиту. Просить визнати недійсним кредитний договір №ІFWGК00000212 від 10.05.2007 року, укладений між ним та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з моменту його укладення.

Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явилися, в судовому засіданні 28.02.2017 року представник позивача надала пояснення, в яких позов підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк`в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив.

З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає наступне.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

10.05.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ІFWGК00000212, згідно з яким ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 28 000 доларів США на наступні цілі: купівлю житла, а також 5 600 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою відсотків в розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми у момент надання кредиту, та щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.22 даного Договору, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору, з кінцевим терміном повернення до 10.05.2027 року, а позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором ( а.с.112-116).

В п.7.1 кредитного договору зазначено, що періодом сплати кредитних платежів вважається період з 05 по 10 число кожного місяця і позичальник щомісяця в період сплати повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 330,30 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Відповідно до п.2.3.1 кредитного договору Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юктури ринку грошових ресурсів в Україні (а.с.113).

Банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредит, що підтверджується копією ордеру-розпорядження № 1 від 03.05.2007 року (а.с.117).

Отже своїм підписом ОСОБА_1 погодив умови Кредитного договору, та цим самим прийняв на себе відповідні зобов`язання щодо виконання його умов.

Згідно зіст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст.627 ЦК України та ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК Українипередбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостоюст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Що стосується доводів позивача про недійсність договору з підстав несправедливості умов, в розумінні положень ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, ненадання банком позичальнику окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведено поверхнево, та є незрозумілим для споживача, ці посилання суд вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору, передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, містить перелік умов, які є несправедливими, однак цей перелік не є вичерпним, а частина 6 вказує на те, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, то на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Зі змісту положень кредитного договору №ІFWGК00000212 від 10.05.2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 , вбачається що сторони, підписавши цей договір, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів. керуючись ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначили інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, а також інформацію про всі витрати, пов`язані з одержанням кредиту. Вказаний кредитний договір було підписано особисто позивачем, що свідчить про те, що він був з ним ознайомлений належним чином.

Отримавши від банку кошти у іноземній валюти, позивач не висловлював заперечень з цього приводу.

Також на підставу визнання спірної угоди недійсною, позивач посилався на приписи ст. ст. 11,18, ЗаконуУкраїни «Прозахист прав споживачів», а також п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту щодо несправедливості умов оспорюваного правочину, оскільки на час укладення кредитного договору банк не повідомив його про валютні ризики.

Разом з тим, будь-яких належних доказів на підтвердження введення його в оману банком під час укладення правочину, а також на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими позивачем суду не надано.

Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторона приймає на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором через підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими у розумінні статті 18 Закону України«Про захистправ споживачів» та для визнання спірного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник, який добровільно погодився на отримання кредиту в іноземній валюті, діяв на власний розсуд та ризик, мав можливість, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Отже, кредитний договір, який був укладений між сторонами, відповідав всім вимогам законодавства України, яке діяло на час його укладення.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Таким чином, суд приходить до висновку, що кредитний договір №ІFWGК00000212 від 10.05.2007 року, був укладений у спосіб визначений чинним законодавством України з дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Отже, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактів на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а відтак, і підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає, що є наслідком для відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 15, 16, 203, 215, 216, 257, 261, 267, 627, 629, 1054, 1055ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 133, 141, 259, 264, 280-282 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про визнання кредитного договору №ІFWGК00000212 від 10.05.2007 року недійсним з моменту його заключення відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 26.02.2021 року.

Суддя Пастернак І.А.