Провадження № 22-ц/824/3002/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 лютого 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , на рішення Голосіїського районного суду м.Києва від 20 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до Дочірнього підприємства «Гранд-Ліцей» Приватного учбово-виробничого підприємста «Гранд» про визнання дій незаконними і зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 , який дії в інтересах свого сина ОСОБА_2 , звернувся до суду із вказаним позовом,який надалі доповнив і мотивував тим, що з вересня 2015 року по 2017 рік його син ОСОБА_2 відвідував приватний корекційний дошкільний заклад для дітей з особливостями розвитку Центру корекції та розвитку для дітей з аутизмом «Моя Дитина» та навчався там за індивідуальним графіком, з корекційним педагогом, логопедом, нейропсихологом.

Відповідно до витягу з протоколу засідання психолого-медико-педагогічної консультації від 21 березня 2018 року встановлено загальний недорозвиток мовлення ІІ-ІІІ рівня у дитини з порушенням комунікативної функції, соціальної взаємодії, агроматичне мовлення, наявні ехолалії. Також комісією встановлено, що дитина розуміє інструкції та виконує їх при додатковому роз`ясненні та повторенні, потребує мотиваційних стимулів. Пізнавальний інтерес вибірковий, працездатність нерівномірна, залежить від налаштованості. Взаємодія з дорослим обтяжена дефіцитом уваги та руховою розгальмованістю. Потребує посиленої організуючої та стимулюючої допомоги. Комісією було рекомендовано навчання за програмою для дітей із тяжкими порушеннями мовлення. Психологічний супровід. За умов інклюзивного навчання потребує 6 годин. Для проведення корекційно-розвиткових занять з логопедом, психологом, та супроводу асистента дитини.

Вказував, що оскільки його старша донька ОСОБА_4 навчалася в ліцеї «Гранд» з метою психологічного комфорту дітей він 29 березня 2018 року подав до ліцею заяву про прийняття сина ОСОБА_2 до першого класу ДП «Гранд-Ліце», в якій просив організувати інклюзивне навчання сина з урахуванням висновків Київської міської психолого-педагогічної консультації Департаменту освіти і науки, молоді і спорту КМДА, а також зобов`язався

- 2 -

здійснювати супровід дитини асистентом та допомогу у створенні інклюзивного класу у ліцеї. Однак, листом № 18 від 06 квітня 2018 року відповідач відмовив у прийнятті сина до першого класу з посиланням на Порядок організації інклюзивного навчання в загальноосвітніх навчальних закладах та рекомендував отримання освітніх послуг в закладах середньої освіти в класі з інклюзивним навчанням за місцем проживання, а також зазначив про відсутність в ліцеї класів з інклюзивним навчанням. На особистому прийомі директором ліцею повідомлено про неможливість зарахування дитини з особливими освітніми потребами до навчального закладу, який має приватну форму власності та не зобов`язаний створювати інклюзивні умови навчання. На його повторну заяву від 24 травня 2018 року про прийняття дитини до першого класу та організацію інклюзивного навчання відповідачем надана відповідь № 114 від 23 червня 2018 року про відмову у зарахуванні дитини до навчального закладу, який не входить до закладів загальної середньої освіти, в якому може бути організовано інклюзиве навчання, та не є закладом освіти найбільш доступним і наближеним до місця проживання дитини. Зазначені відмови позивач вважає протиправними, такими що порушують Закон України «Про охорону дитинства», Закон Укаїни «Про загальну середню освіту, Закон України «Про освіту», які гарантують особам з особливими освітніми потребами отримання психолого-педагогічної та корекційно-розвиткової допомоги, створення для таких осіб інклюзивних та спеціальних груп (класів) у загальноосвітніх навчальних закладах.

Після збільшення позовних вимог просив визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у створенні групи (класу) з інклюзивним навчанням та відмови у зарахуванні ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на інклюзивну форму навчання до закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів «Ліцей «Гранд»; зобов`язати відповідача організувати інклюзивне навчання шляхом створення групи (класу) з інклюзивним навчанням та зарахувати ОСОБА_2 до класу з інклюзивним навчанням в закладі загальної середньої освіти І-ІІІ супенів «Ліцей «Гранд».

Рішенням Голосіїського районного суду м.Києва від 20 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та відсутність відповіді на доводи позвача.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що вимоги позивача про організацію інклюзивного класу є втручанням у господарську діяльність відповідача, який є приватним навчальним закладом. Такі висновки не відповідають ст.20 Закону України та Порядку організації інклюзивного навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, затвердженого постановою КМ України № 872 від 15 серпня 2011 року, які прямо передбачають, що у випадку звернення особи з відповідними освітніми потребами або її батьків група або клас утворюються в обов`язковому порядку за підтимки відповідного органу управління освіти. Відповідач є освітнім закладом за напрямком - загальна середня освіта і має відповідну ліцензію на освітні послуги у сфері загальної середньої освіти, і не звертався до управління освіти для з`ясування обставин утворення інклюзивнгого класу (групи). При цьому на право позивача щодо вибору ним закладу освіти для сина не впливає створення системи інклюзивно-ресурсних центрів освіти. А принцип територіальності не обмежує право ОСОБА_1 на звернення за отриманням освітніх послуг для його сина до навчального закладу, який знаходиться на території іншого району, тобто не за місцем його проживання. Висновки суду про ненадання позивачем відповідачу документів, які підтверджують особливі освітні потреби сина не відповідають обставинам справи, оскільки

- 3 -

подаючи заяву він додав усі необхідні документи, що стверджується відмовами відповідача. Судом не дано належної оцінки обставинам запрошення ОСОБА_1 на засідання конкурсної комісії, які нібито відбулися 04 квітня 2018 року та 16 квітня 2018 року, докази про що відсутні. А доньку позивача ОСОБА_4 було відраховано відповідачем у якості помсти за намагання позивача організувати інклюзивний клас у ліцеї.

Відповідач ДП «Гранд-Ліцей» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представники позивача ОСОБА_1 адвокати Гайдук О.О. та Войчук В.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Голосіїського районного суду м.Києва як незаконне.

Представники відповідача ДП «Гранд-Ліцей» адвокати Дідурик Л.І. і Каюков В.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовлючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд виходив з того, що з огляду на положення Закону України «Про освіту», Закону України «Про загальну середню освіту», Порядку організації інклюзивного навчання у загальноосвітніх навчальних закладах організація інклюзивного навчання дітей з особливими освітніми потребами у загальноосвітньому навчальному закладі здійснюється за рішенням власника такого закладу, а оскільки ліцей є приватним навчальним закладом, то відповідно до положень Закону України «Про загальну середню освіту» засновник даного закладу може самостійно встановлювати правила прийому учнів до такого закладу, що затверджується відповідним положенням, з огляду на що зобов`язання відповідача організувати інклюзивне навчання шляхом створення відповідного класу та зарахувати ОСОБА_2 до класу з інклюзивним навчанням буде суперечити зазначеним положенням Закону, та може бути розцінено як втручання у діяльність суб`єкта господарювання.

Також суд керувався тим, що в силу положень Закону України «Про освіту» фінансування організації інклюзивної форми навчання здійснюється за рахунок бюджетних коштів, субвенцій та інших асигнувань, не заборонених законом. Однак, приватні навчальні заклади не є отримувачами бюджетних коштів та субвенцій, і здійснюють свою діяльність за рахунок власних коштів, а тому покладення судом обов`язку за рахунок власних коштів організувати інклюзивну форму навчання суперечить принципу свободи підприємницької діяльності.

Окрім того, суд керувався тим, що відмова відповідача у зарахуванні ОСОБА_2 до ліцею і забезпечення йому інклюзивної форми навчання не суперечить вимогам закону та не обмежує право ОСОБА_2 на отримання освіти в загальноосвітньому навчальному закладі за інклюзивною формою навчання при дотриманні порядку звернення за здобуттям такої освіти до відповідного закладу освіти державної або комунальної форми власності, що гарантовано державою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, вважає їх правильними і такими,

- 4 -

що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) заклад освіти - юридична особа публічного чи приватного права, основним видом діяльності якої є освітня діяльність.

Інклюзивне навчання - система освітніх послуг, гарантованих державою, що базується на принципах недискримінації, врахування багатоманітності людини, ефективного залучення та включення до освітнього процесу всіх його учасників.

Інклюзивне освітнє середовище - сукупність умов, способів і засобів їх реалізації для спільного навчання, виховання та розвитку здобувачів освіти з урахуванням їхніх потреб та можливостей.

Згідно з ст.3 цього Закону держава створює умови для здобуття освіти особами з особливими освітніми потребами з урахуванням індивідуальних потреб, можливостей, здібностей та інтересів, а також забезпечує виявлення та усунення факторів, що перешкоджають реалізації прав і задоволенню потреб таких осіб у сфері освіти (ч.6) Право на освіту не може бути обмежене законом. Закон може встановлювати особливі умови доступу до певного рівня освіти, спеціальності (професії) (ч.9).

Відповідно до ст.19 цього Закону органи державної влади та органи місцевого самоврядування створюють умови для забезпечення прав і можливостей осіб з особливими освітніми потребами для здобуття ними освіти на всіх рівнях освіти з урахуванням їхніх індивідуальних потреб, можливостей, здібностей та інтересів. Держава забезпечує підготовку фахівців для роботи з особами з особливими освітніми потребами на всіх рівнях освіти. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування та заклади освіти створюють умови для здобуття освіти особами з особливими освітніми потребами шляхом забезпечення розумного пристосування та універсального дизайну.

Навчання та виховання осіб з особливими освітніми потребами, зокрема тими, що спричинені порушенням розвитку та інвалідністю, у закладах дошкільної, позашкільної та середньої освіти здійснюються за рахунок коштів освітніх субвенцій, державного та місцевих бюджетів, інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі з урахуванням потреб дитини, визначених в індивідуальній програмі розвитку.

Зарахування осіб з особливими освітніми потребами до спеціальних закладів освіти, переведення з одного типу закладу до іншого та відрахування таких осіб здійснюються у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

В силу положень ст.20 Закону заклади освіти за потреби утворюють інклюзивні та/або спеціальні групи і класи для навчання осіб з особливими освітніми потребами. У разі звернення особи з особливими освітніми потребами або її батьків така група або клас утворюється в обов`язковому порядку. Заклади освіти зі спеціальними та інклюзивними групами і класами створюють умови для навчання осіб з особливими освітніми потребами відповідно до індивідуальної програми розвитку та з урахуванням їхніх індивідуальних потреб і можливостей. Особи з порушеннями фізичного, психічного, інтелектуального розвитку і сенсорними порушеннями забезпечуються у закладах освіти допоміжними засобами для навчання. Особам з особливими освітніми потребами надаються психолого-педагогічні та корекційно-розвиткові послуги у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Психолого-педагогічні послуги - це комплексна система заходів з організації освітнього процесу та розвитку особи з особливими освітніми потребами, що передбачені індивідуальною програмою розвитку та надаються педагогічними працівниками закладів освіти, реабілітаційних установ системи охорони здоров`я, соціального захисту, фахівцями інклюзивно-ресурсного центру.

Корекційно-розвиткові послуги (допомога) - це комплексна система заходів

- 5 -

супроводження особи з особливими освітніми потребами у процесі навчання, що спрямовані на корекцію порушень шляхом розвитку особистості, її пізнавальної діяльності, емоційно-вольової сфери та мовлення.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування утворюють інклюзивно-ресурсні центри з метою забезпечення реалізації права на освіту та психолого-педагогічний супровід дітей з особливими освітніми потребами.

Психолого-педагогічний супровід - це комплексна система заходів з організації освітнього процесу та розвитку дитини, передбачена індивідуальною програмою розвитку.

Отже, держава взяла на себе зобов`язання створити не лише можливість отримання освіти дітей з особливими потребами, однак і створити заклади з інклюзивною формою навчання, які повинні відповідати визначеним нормам та бути забезпечені спеціально підготовленими фахівцями.

Відповідно до положень ст.8 Закону України «Про загальну середню освіту» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) заклади загальної середньої освіти можуть створювати у своєму складі класи (групи) з вечірньою (заочною), дистанційною формою навчання, класи (групи) з поглибленим вивченням окремих предметів, спеціальні та інклюзивні класи для навчання дітей з особливими освітніми потребами.

Відповідно до ст.18 Закону порядок зарахування, відрахування та переведення учнів до приватних і корпоративних закладів освіти для здобуття повної загальної середньої освіти визначається засновником (засновниками).

Порядок організації інклюзивного навчання у загальноосвітніх навчальних закладах затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 872 від 15 серпня 2011 року (з послідуючими змінами).

Порядок передбачає надання освітніх послуг дітям з особливими освітніми потребами загальноосвітніми навчальними закладами у класах з інклюзивним навчанням із застосуванням особистісно орієнтованих методів навчання та з урахуванням індивідуальних особливостей навчально-пізнавальної діяльності таких дітей.

Для організації інклюзивного навчання дітей з особливими освітніми потребами (дітей з порушеннями фізичного, інтелектуального та психічного розвитку) у загальноосвітніх навчальних закладах створюються умови для:

- забезпечення безперешкодного доступу до будівель та приміщень такого закладу дітей з порушеннями опорно-рухового апарату, зокрема тих, що пересуваються на візках, та дітей з порушеннями зору;

- забезпечення необхідними навчально-методичними і наочно-дидактичними посібниками та індивідуальними технічними засобами навчання;

- облаштування кабінетів учителя-дефектолога, психологічного розвантаження, логопедичного для проведення корекційно-розвиткових занять;

- забезпечення відповідними педагогічними працівниками.

Керівник загальноосвітнього навчального закладу на підставі заяви батьків або законних представників дитини з особливими освітніми потребами, висновку психолого-медико-педагогічної консультації та за підтримки відповідного органу управління освітою організовує клас з інклюзивним навчанням, створює необхідну матеріально-технічну та навчально-методичну базу, здійснює добір відповідних педагогічних працівників тощо.

Власник загальноосвітнього навчального закладу виділяє в установленому порядку кошти для забезпечення безперешкодного доступу до будівель та приміщень таких закладів дітей з особливими освітніми потребами, створення відповідної матеріально-технічної та методичної бази, забезпечує підвищення кваліфікації педагогічних працівників з питань надання освітніх послуг дітям з особливими освітніми потребами у класах з інклюзивним навчанням, сприяє провадженню інноваційної діяльності, здійснює заходи щодо придбання

- 6 -

транспортних засобів для підвезення таких дітей до місця навчання та додому.

Власник та керівник загальноосвітнього навчального закладу несуть відповідальність за організацію, стан та якість інклюзивного навчання.

У загальноосвітніх навчальних закладах здійснюється психолого-педагогічне супроводження дітей з особливими освітніми потребами працівниками психологічної служби (практичними психологами, соціальними педагогами) таких закладів та відповідними педагогічними працівниками.

Діяльність працівників психологічної служби (практичних психологів, соціальних педагогів) координують центри практичної психології і соціальної роботи, міські (районні) методичні кабінети.

Зарахування дітей з особливими освітніми потребами до класів з інклюзивним навчанням здійснюється в установленому порядку відповідно до висновку психолого-медико-педагогічної консультації.

Навчання у класах з інклюзивним навчанням здійснюється за типовими навчальними планами, програмами, підручниками та посібниками, рекомендованими МОН для загальноосвітніх навчальних закладів, у тому числі спеціальними підручниками.

Відповідно до індивідуальних особливостей навчально-пізнавальної діяльності на кожного учня з особливими освітніми потребами складається індивідуальна програма розвитку за формою згідно з додатком, яка забезпечує індивідуалізацію навчання, визначає конкретні навчальні стратегії та підходи.

В індивідуальній програмі розвитку зазначається загальна інформація про учня, наявний рівень знань і вмінь, динаміку розвитку, адаптацію навчального матеріалу, технічні пристосування, додаткові послуги (корекційно-розвиткові заняття), визначені на підставі висновку психолого-медико-педагогічної консультації.

Індивідуальна програма розвитку розробляється групою фахівців з обов`язковим залученням батьків учня або його законних представників, затверджується керівником загальноосвітнього навчального закладу і підписується батьками або законними представниками та переглядається двічі на рік (у разі потреби частіше) з метою її коригування.

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки Украни № 1224 від 09 грудня 2010 року «Про затвердження Положення про спеціальні класи для навчання дітей з особливими освітніми потребами у загальноосвітніх навчальних закладах» (який був чинний намомент виникнення спірних правовідносин) метою створення спеціальних класів у загальноосвітніх навчальних закладах є реалізація права дітей з особливими освітніми потребами на здобуття загальної середньої освіти за місцем проживання, залучення сім`ї до участі у навчально-реабілітаційному процесі з урахуванням особливостей розвитку та потреб дитини, створення передумов для соціальної адаптації, подальшої інтеграції в суспільство дітей з особливими освітніми потребами.

Спеціальні класи для навчання дітей з особливими освітніми потребами у загальноосвітніх навчальних закладах - це окремі класи у загальноосвітніх навчальних закладах для навчання дітей, які потребують корекції фізичного та/або розумового розвитку, у спеціально створених умовах. Спеціальні класи можуть створюватися у загальноосвітніх навчальних закладах незалежно від підпорядкування, типу і форми власності.

Рішення про створення спеціальних класів приймається засновниками (власниками) загальноосвітніх навчальних закладів за наявності відповідного контингенту учнів, навчально-матеріальної бази, кадрового забезпечення та погодження з відповідним органом управління освітою та органом державної санітарно-епідеміологічної служби.

Організаційну допомогу загальноосвітнім навчальним закладам у створенні спеціальних класів, організації навчально-виховного процесу, підвищенні кваліфікаційного

- 7 -

рівня педагогічних працівників тощо здійснюють відповідні органи управління освітою.

Зарахування дітей з особливими освітніми потребами до спеціальних класів здійснюється на підставі письмової заяви батьків або осіб, які їх замінюють, направлення відповідного органу управління освітою, висновку психолого-медико-педагогічної консультації з рекомендаціями щодо організації навчально-виховного процесу, індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда (для дитини з інвалідністю), висновку сурдолога (для дітей з порушеннями мовлення), окрім зазначених, подаються документи, передбачені для учнів загальноосвітнього навчального закладу.

Судом встановлено, що позивач 29 березня 2018 року звернувся до директора ліцею «Гранд» із заявою про надання освітніх послуг у сфері загальної середньої освіти його сину ОСОБА_2 у 1 класі в 2018-2019 навчальному році та підтвердив свою обізнаність з діючими в ліцеї положеннями про прийом і відрахування учнів, системи оплати освітніх послуг, харчування, транспортного забезпечення, а також безпеки у навчальному закладі та взяв на себе зобов`язання своєчасно та в повному обсязі вносити плату за навчання та забезпечувати відвідування дитиною занять, здачу нею заліків та іспитів, дотримання правил ліцею «Гранд».

Будь-яких посилань на те, що батько звернувся до навчального закладу з заявою саме про організацію навчання дитини з особливими освітніми потребами (інклюзивну форму навчання) зазначена заява не містить, а також вона не містить відомості, що ОСОБА_2 є дитиною з особливими потребами. Крім того, дана заява не містить переліку додатків, які додавались до неї при зверненні до навчального закладу.

Про наявність особливих освітніх потреб у ОСОБА_2 відповідачу стало відомо від батьків останнього.

Відповідно до Положення про ліцей «Гранд» зазначений навчальний заклад заснований на приватній формі власності.

06 квітня 2018 року відповідачем на заяву позивача надана відповідь, відповідно до якої позивачу роз`яснено положення Порядку організації інклюзивного навчання в загальноосвітніх навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 872 від 15 серпян 2011 року щодо організації інклюзивного навчання у загальноосвітніх навчальних закладах за місцем проживання та повідомлено про відсутність класів з інклюзивним навчанням в ліцеї «Гранд».

В подальшому, адвокатом Марченко В.А. на адресу Президента міжнародного ліцею «Гранд» Співаковського В.М. надіслано адвокатський запит щодо надання інформації про дату та час офіційної відповіді на заяву ОСОБА_1 від 29 березня 2018 року з питання пов`язаного у забезпеченні надання освітніх послуг з інклюзивного навчання та надання відповіді на дану заяву.

У відповідь на зазначений запит відповідач повідомив про недотримання Порядку організації інклюзивного навчання у загальноосвітніх навчальних закладах з боку позивача та затвердження місцевими органами влади відповідного списку навчальних закладів з інклюзивною формою навчання.

24 травня 2018 року адвокат Марченко В.А. звернулась до директора ДП «Гранд-ліцей» Приватного учбово-виробничого підприємства «Гранд», надавши заяву ОСОБА_1 від 23 травня 2018 року про організацію інклюзивного навчання його сина, копію витягу з протоколу засідання психолого-медико-педагогічної консультації, копію свідоцтва про народження дитини, копію листа Департаменту загальної середньої та дошкільної освіти.

У відповідь на зазначену заяву 23 червня 2018 року ДП «Гранд-Ліцей» відмовлено у задоволенні прохання щодо прийняття ОСОБА_2 до навчального закладу, оскільки Ліцей «ГРАНД» не входить до переліку навчальних закладів, затверджених місцевими органами влади, а зарахування до ліцею ведеться на конкурсних засадах, і у зв`язку із

- 8 -

неявкою ОСОБА_1 з дитиною для проходження співбесіди до конкурсу були допущені інші особи, в зв`язку з чим в ліцеї відсутні вільні місця. Крім того, відповідач повідомив заявнику про необхідність звернення до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з приводу організації інклюзивного навчання його сина.

Також судом встановлено, що наказом Управління освіти Голосіївської районної в м.Києві державної адмінстрації № 231 від 29 серпня 2018 року «Про організацію інклюзивного навчання в закладах загальної середньої освіти району у 2018-2019 навчальному році» відповідно до Закону України «Про освіту», постанови КМ України № 872 від 15 серпня 2011 року (з послідуючими змінами) «Про затвердження Порядку організації інклюзивного навчання у загальноосвітніх навчальних закладах» з метою реалізації права дітей з особливими освітніми потребами організовано роботу класів з інклюзивним навчанням у закладах загальної середньої освіти району згідно з додатком (т.1 а.с.57-58).

Як вбачається з додатку до наказу відповідач ДП «Гранд-Ліцей» не влючений до переліку закладів загальної середньої освіти Голосіївського району м.Києва, в яких передбачено організацію класів з інклюзивним навчанням (т.1 а.с.59).

Окрім того, встановлено, що аналогічним наказом Управління освіти Солом`янської районної в м.Києві державної адмінстрації № 266 від 16 серпня 2017 року «Про організацію інклюзивного навчання в загальноосвітнх навчальних закладах району у 2017-2018 навчальному році» з метою забезпечення права дітей з особливими освітніми потребами організовано класи з інклюзивною формою навчання у загальноосвітнх навчальних закладах району, вказаних у п.1 наказу (т.1 а.с.55-56).

За таких обставин суд вірно відмовив у задроволенні позовних вимог вимог з огляду на їх необгрунтованість.

При цьому суд вірно керувався тим, що позивач має повну можливість реалізувати право на інклюзивне навчання сина у відповідних закладах освіти визначених наказами упоноважених органів влади.

Доводи апеляційної скарги про хибність висновків суду про те, що вимоги позивача про організацію інклюзивного класу є втручанням у господарську діяльність відповідача, який є приватним навчальним закладом необгрунтовані. Відповідно до ст.43 Закону України «Про загальну середню освіту» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) утримання та розвиток закладів загальної середньої освіти здійснює його власник.

За змістом даної норми організація інклюзивного класу, втому числі організація для цього приміщення, залучення (укладення трудового чи іншого договору) викладачів, психологів тощо, та забезпечення потреб інших людей тягне необхідність витрачання коштів, що очевидно та поза всяким розумним сумнівом покладається на його власника, а тому твердження, що це не є втручанням у господарську діяльність непереконливі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що такі висновки не відповідають ст.20 Закону України та Порядку організації інклюзивного навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, затвердженого постановою КМ України № 872 від 15 серпня 2011 року, які прямо передбачають, що у випадку звернення особи з відповідними освітніми потребами або її батьків група або клас утворюються в обов`язковому порядку за підтимки відповідного органу управління освіти, а відповідач, який є освітнім закладом за напрямком - загальна середня освіта і має відповідну ліцензію на освітні послуги у сфері загальної середньої освіти, не звертався до управління освіти для з`ясування обставин утворення інклюзивнгого класу (групи) колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Фактично позиція позивача полягає в тому, що за його зверненням будь-який заклад загальної середньої освіти, в тому числі приатний має в обов`язковому порядку організувати

- 9 -

інклюзивне навчання, що на думку колегії не відповідає закону, в тому числі щодо свободи здійснення підприємницької діяльності.

Відхиляючи дані доводи колегія суддів враховує, що відповідно до ч.1 ст.6 Господарського кодексу України до загальних принципів господарювання в Україні в тому числі належать: рівний захист державою усіх суб`єктів господарювання; свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв`язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

А згідно ч. 2 ст.12 цього КодексуГосподарський кодекс України основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування і квотування, а також надання дотацій, компенсацій та субсидій.

Суд першої інстанції вірно вказав, що в силу положень Закону України «Про освіту» фінансування організації інклюзивної форми навчання здійснюється за рахунок бюджетних коштів, субвенцій та інших асигнувань, не заборонених законом. Однак, приватні навчальні заклади не є отримувачами бюджетних коштів та субвенцій, і здійснюють свою діяльність за рахунок власних коштів, а тому покладення судом обов`язку за рахунок власних коштів організувати інклюзивну форму навчання суперечить принципу свободи підприємницької діяльності.

Окрім того, підтвердженням таких висновків є факт утворення в районах м.Києва відповідних класів з інклюзивною формою навчання, які і отримують відповідні дотації та субвенції.

Колегія суддів погоджується із дловодами апеляційної скарги, що право позивача щодо вибору ним закладу освіти для сина не впливає створення системи інклюзивно-ресурсних центрів освіти, а принцип територіальності не обмежує право ОСОБА_1 на звернення за отриманням освітніх послуг для його сина до навчального закладу, який знаходиться на території іншого району, тобто не за місцем його проживання. Однак, такі доводи не спростовують висновків суду щодо підстав відмови у задоволенні позову, в тому числі з урахуванням наведеного вище, а саме можливості позивача організувати інклюзивне навчання у визначених наказами навчальних закладах як за місцем проживання позивача, так і за місцем знаходження відповідача.

Це ж стосується доводів позивача про те, що висновки суду про ненадання позивачем відповідачу документів, які підтверджують особливі освітні потреби сина не відповідають обставинам справи, оскільки подаючи заяву він додав усі необхідні документи, що стверджується відмовами відповідача, не спростовують висновків суду щодо підстав відмови у задоволенні позову.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що дана обставина, що відповідачу було відомо про особливі потреби сина позивача вбачається із відповідаей відповідача та не заперечена ним в судовому засіданні.

Колегія суддів не аналізує доводи позивача про те, що його доньку ОСОБА_4 було відраховано відповідачем у якості помсти за намагання позивача організувати інклюзивний клас у ліцеї як такі, що не мають відношення до предмета спору.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що організація інклюзивної освіти у приватному навчальному закладі, якщо він не визначений відповідним наказом (розпорядженнням) органу влади як такий, що зобов`язаний організувати таку освіту є правом, а не обов`язком закладу.

При цьому, ст.20 Закону України «Про освіту» передбачає обов`язок закладів освіти зі спеціальними та інклюзивними групами і класами створити умови для навчання осіб з особливими освітніми потребами відповідно до індивідуальної програми розвитку та з

- 10 -

урахуванням їхніх індивідуальних потреб і можливостей.

Таке повністю відповідає Положенню про інклюзивно-ресурсний центр, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 12 липня 2017 року передбачено порядок утворення та припинення, основні засади діяльності, а також правовий статус інклюзивно-ресурсного центру, як установи, що утворюється з метою забезпечення права дітей з особливими освітніми потребами віком від 2 до 18 років на здобуття дошкільної та загальної середньої освіти.

Метою діяльності інклюзивно-ресурсних центрів є проведення комплексної оцінки з метою визначення особливих освітніх потреб дитини, в тому числі коефіцієнта її інтелекту (здійснюється практичними психологами інклюзивно-ресурсного центру), розроблення рекомендацій щодо освітньої програми, надання психолого-педагогічних та корекційно-розвиткових послуг відповідно до потенційних можливостей дитини.

Тобто, з моменту набрання чинності Положенням про інклюзивно-ресурсні центри необхідною умовою для отримання дитиною з особливими освітніми потребами загальної середньої освіти є проходження комплексної оцінки, розроблення рекомендацій щодо освітньої програми для даної дитини працівниками ІРЦ.

Зазначені норми Положення не суперечать вимогам ст.20 Закону України «Про освіту», якою передбачено обов`язок закладів освіти зі спеціальними та інклюзивними групами і класами створити умови для навчання осіб з особливими освітніми потребами відповідно до індивідуальної програми розвитку та з урахуванням їхніх індивідуальних потреб і можливостей.

Судом першої інстанції встановлено, що така індивідуальна програма розвитку ОСОБА_2 на момент звернення позивача до відповідача з заявою про забезпечення інклюзивної форми навчання, розроблена уповноваженим органом, була відсутня, на що звертав увагу відповідач і що позбавляє його можливості прийняти рішення щодо можливості створення інклюзивного класу, забезпечення потреб дитини з особливостями її розвитку.

Відсутність такої програми позбавляє можливості навчальний заклад прийняти самостійне рішення щодо можливості створення інклюзивного класу, забезпечення потреб дитини з особливостями її розвитку, створення належних умов для функціонування інклюзивного класу, а також може призвести до порушення прав дитини на отримання належного рівня загальної освіти.

Висловлені у судовому засіданні доводи представників позивача про те, що з боку відповідача має місце дискримінація по відношенню до сина позивача ОСОБА_2 , безпідставні та свідчать про хибне тлумачення представниками змісту даного поняття.

Так, згідно ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання.

Отже під дискримінацією слід розуміти будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевага, що заперечує або зменшує рівне здійснення прав.

В даному випадку з матеріалів справи не вбачається будь-якої дискримінації ОСОБА_2 . Зокрема не встановлено, що іншу дитину чи групу дітей з особливими потребами відповідач взяв на навчання і організував інклюзивну форму навчання, а ОСОБА_2 не взяв. Такі обставини відсутні.

При цьому як вище вказувалося позивач має право забезпечити відповідну освіту сина у будь-якому з визначених державою загальноосвітніх навчальних закладів, де є таке інклюзивне навчання як за місцем свого проживання так і в іншому районі.

Даючи оцінку доводам позивача, викладеним у апеляційній скаргзі, апеляційний суд

- 11 -

вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіїського районного суду м.Києва від 20 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: