Єдиний унікальний номер судової справи: 489/718/18
Номер провадження № 22 - ц/812/219/21 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участю: відповідача ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 вересня 2018 року, ухваленого під головуванням судді - Рум`янцевої Н.О. о 14 годині 59 хвилин в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Управління комунального майна Миколаївської міської ради за участю третіх осіб - Державного реєстратора комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» - Вирич Тетяни Вікторівні, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу - Помазан Яни Валеріївни про визнання незаконними рішень та визнання права на отримання у користування житлового приміщення,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом доОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання незаконними рішень та визнання права на отримання у користування житлового приміщення.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_4 зазначала, що 21 квітня 2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради її було взято на квартирний облік на отримання житла у першу чергу по Ленінському району м. Миколаєва як громадянку, що тривалий час проживає у гуртожитку, не має іншого житла та є учасником бойових дій. Також зазначала, що вона є малозабезпеченою особою похилого віку. У подальшому позивачці стало відомо, що родина відповідача ОСОБА_7 , який став на квартирний облік на три місяці пізніше неї (30 липня 2010 року), отримала в порядку поліпшення житлових умов квартиру АДРЕСА_1 , яку відповідач приватизував в рівних частках спільно із своєю матір`ю ОСОБА_5 .

Позивач вказувала на те, що родина відповідачів не потребувала поліпшення житлових умов у першу чергу, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають на праві власності нерухоме майно житлового та нежитлового призначення та земельні ділянки, а тому на її думку відповідачі незаконно отримали в користування спірне житлове приміщення, яке згодом приватизували, після чого переоформили право власності в порядку дарування на відповідача ОСОБА_5 .

Посилаючись на те, що такі незаконні дії відповідачів призвели до порушення її прав, передбачених положеннями статті 43 ЖК Української РСР та Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в УРСР як особи, яка стала на квартирний облік раніше, ніж родина відповідачів, позивач просила суд визнати незаконним пункт 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 95 від 13 лютого 2015 року щодо надання, знявши з квартирного обліку, згідно зі списком виконкому ММР - ОСОБА_1 , однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на склад сім`ї із 4-х осіб, згідно з частиною першою статті 48 ЖК Української РСР та визнати недійсним виданий на підставі вищезазначеного рішення ордер № 08 серії № 009259 від 19 лютого 2015 року; визнати незаконним розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради № 140-р від 25 травня 2015 року та скасувати видане на його підставі рішення державного реєстратора комунального підприємства «Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації» Вирич Т. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 31606694 від 28 вересня 2016 року; свідоцтва про право власності на житло б/н від 25 травня 2015 року, виданого ОСОБА_5 на 1/2 частини та ОСОБА_1 на 1/2 частини вищезазначеної квартири з відкриттям розділу на об`єкт нерухомого майна № 101; скасувати рішення приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер якого № 35006734 від 28 квітня 2017 року за договором дарування 1/2 частини у праві власності на квартиру б/н від 28 квітня 2017 року на об`єкт нерухомого майна № 101; визнати за позивачем право на отримання в користування квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати виконавчий комітет Миколаївської міської ради видати відповідний ордер.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 вересня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано пункт 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 лютого 2015 року № 95 про надання, знявши з квартирного обліку згідно зі списком ОСОБА_1 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1 на склад сім`ї із 4 осіб (він, дружина, мати, дочка), згідно з частиною першою статті 48 ЖК Української РСР.

Скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 по 1/2 частини за кожним, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 25 травня 2015 року № 140-р.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що першочергове право позивача на отримання житла порушене внаслідок того, що відповідач ОСОБА_1 із сім`єю (дружина, мати і дочка) не є особами, які входять до переліку осіб, передбачених статтею 34 ЖК Української РСР, що потребують поліпшення житлових умов, оскільки члени сім`ї мали у приватній власності нерухоме майно. Також, на час зняття з обліку та видачі розпорядження про приватизацію відомості щодо наявності у матері ОСОБА_1 - ОСОБА_5 хвороби, що виключає можливість спільного проживання з членами сім`ї, не підтверджена, оскільки наданий відповідачами медичний висновок закінчив свою дію у 2011 році.

Не погодившись з рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та правил юрисдикції, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, просив скасувати рішення суду та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що такі спори підлягають розгляду виключно судами адміністративної юрисдикції, оскільки позивачем оскаржуються дії виконкому, які були вчинені внаслідок виконання ним розпорядчих функцій суб`єкта владних повноважень.

Крім того, позивачем не зазначено, яке саме її право порушено, не визнано або оспорено, а судом не перевірено чи приймалося в період з 2010 року по 2015 рік рішення про розподіл та надання іншим особам, які перебували на обліку, у власність чи користування житло.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка зазначала, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а скаргу вважала такою, що не підлягає задоволенню.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 вересня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 березня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 доОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Управління комунального майна Миколаївської міської ради, за участю третіх осіб - Державного реєстратора комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» - Вирич Тетяни Вікторівні, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу - Помазан Яни Валеріївни про скасування пункту 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 лютого 2015 року № 95 та свідоцтва про право власності на спірну квартиру, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 25 травня 2015 року № 140-р скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року залучено ОСОБА_1 в якості правонаступника відповідачки ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у статусі відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до підпункту 2 пункту «а» частини 1 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема щодо обліку громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має цінність, якщо може бути реалізовано, саме тому державу зобов`язано забезпечити захист суб`єктивних прав та законних інтересів громадян.

Статтею 48 Конституції України задекларовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до статті 31 ЖК УРСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Так, за положеннями статті 43 ЖК УРСР громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень.

Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень). Окремим категоріям громадян, які перебувають у загальній черзі, може бути надано перевагу в строках одержання жилих приміщень у межах календарного року взяття на облік.

Перелік громадян, які мають право на першочергове та позачергове отримання житлових приміщень, визначений статтями 45, 46 ЖК УРСР. Також передбачено, що громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку.

Порядок надання жилих приміщень громадянам, які перебувають на квартирному обліку, врегульовано Правилами обліку громадян, потребуючих покращення житлових умов, та надання їм жилих приміщень, що затверджені постановою Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради професіональних союзів від 11.12.1984 № 470 (далі Правила).

Відповідно до підпункту 1 пункту 39 зазначених Правил жилі приміщення надаються в порядку загальної черги, за винятком осіб, маючих право першочергового отримання цих приміщень.

Підпунктом 3 пункту 38 згаданих Правил встановлено, що черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття осіб, які потребують поліпшення житлових умов, на облік (включенням до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Згідно пункту 47 вищезазначених Правил громадяни, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, включаються в окремий список (додаток № 6). Рішення про включення в цей список приймається відповідно виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів або адміністрацією підприємства, установи, організації чи органом кооперативної або іншої громадської організації і профспілковим комітетом. Рішення адміністрації (органу громадської організації) та профспілкового комітету затверджується виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів. Про прийняте рішення повідомляється заінтересованим особам. Список громадян, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, вивішується для загального відома.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 07 квітня 2010 року ОСОБА_8 звернулася до Миколаївського міського голови з заявою про внесення її до квартирного обліку в пільгову чергу, оскільки вона проживає в гуртожитку, у власності немає нерухомого майна та є учасником бойових дій.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 580 від 21 квітня 2010 року ОСОБА_4 взята на квартирний облік на отримання житлових приміщень у першу чергу, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , складом сім`ї з однієї особи.

09 липня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського міського голови з заявою про внесення на квартирний облік в першу чергу на отримання житла складу сім`ї з 4-х осіб за станом здоров`я та малою квартирною площею.

Також, відповідачем ОСОБА_1 повідомлено Виконком міськради про наявність у членів його родини іншого житла та нежитлового нерухомого майна шляхом надання довідки виконкому Рівненської сільради про наявність у ОСОБА_5 права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 66,2кв.м., та про наявність у ОСОБА_6 у власності квартири АДРЕСА_4 та нежитлового об`єкту по АДРЕСА_5 .

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1003 від 30 липня 2010 року ОСОБА_1 взято на квартирний облік на отримання житлових приміщень у першу чергу, який проживає за адресою: АДРЕСА_6 , складом сім`ї з 4-х осіб (він, дружина, дочка, мати).

Разом з тим, при прийнятті вищевказаного рішення виконкомом Миколаївської міської ради не було враховано положення статті 34 ЖК УРСР та пункту 5 Правил № 470 у відповідності до яких особи, що потребують поліпшення житлових умов та мають на праві приватній власності інше нерухоме майно забезпечуються жилими приміщеннями на загальних підставах, а тому не можуть перебувати у черзі на першочергове отримання житла.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 95 від 13 лютого 2015 року про поліпшення житлових умов громадян і надання їм звільнених житлових приміщень надано, знявши з квартирного обліку, згідно зі списком від 13 лютого 2015 року ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 20,2 кв. м, на склад сім`ї із 4-х осіб (він, мати, дочка та дружина), згідно з частиною першою статті 48 ЖК Української РСР.

19 лютого 2015 року на ім`я ОСОБА_1 на склад сім`ї з 4-х осіб видано ордер № 08 серії № 009259 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 .

25 травня 2015 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_1 на Ѕ частини та ОСОБА_5 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в реєстрі за № 140.

В подальшому, 27 квітня 2017 року відповідачем ОСОБА_5 подаровано належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 матері - ОСОБА_5 .

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4 про скасування пункту 1 рішення виконкому Миколаївської міської ради від 13 лютого 2015 року №95 про надання, знявши з квартирного обліку, згідно зі списком від 13 лютого 2015 року ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 20,2 кв. м, на склад сім`ї із 4-х осіб (він, мати, дочка та дружина), згідно з частиною першою статті 48 ЖК Української РСР суд виходив з того, що виконком міської ради не перевірив дійсність медичного висновку щодо наявності захворювань у ОСОБА_5 , які дають підстави на поліпшення житлових умов у першу чергу, оскільки попередній висновок закінчив свою дію ще у 2011 році так і не перевірено набуття у власність іншими членами родини нових жилих приміщень, а відтак дійшов висновку про наявність підставі для скасування вказаного пункту рішення.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні вимог про скасування ордеру суд виходив з того, що такі вимоги є зайвими, оскільки є похідними від скасування рішення на підставі якого видався ордер.

Між тим, з таким висновком погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, який видається виконавчим органом місцевої ради на підставі рішення про надання житлового приміщення у будинках громадського чи державного житлового фонду, ордер на жиле приміщення є адміністративним актом, що видається виконавчим органом місцевого самоврядування до компетенції якого входить вирішення питань, пов`язаних із наданням житлових приміщень.

Статтями 58, 59 ЖК Української РСР визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним, зокрема, ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у статті 59 ЖК Української РСР, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими статтею 117 цього Кодексу. У випадку, коли позов пред`явлено особами, право яких порушено видачею ордера і на яких не може бути покладено обов`язок по наданню відповідачам жилого приміщення, до участі у справі має бути притягнутий виконком або інший відповідний орган, що здійснює управління житловим фондом. Якщо, незважаючи на попередження, притягнутий до участі у справі орган не вирішив питання про надання відповідачам приміщення, суд вирішує позов по суті і при його задоволенні покладає на цей орган обов`язок надати відповідачам те жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше, яке за змістом частини другої статті 117 ЖК Української РСР має відповідати за розміром і благоустроєм наданому за ордером. У будь-якому випадку надається інше, а не раніше займане жиле приміщення, якщо останнє зайняте з законних підстав.

Як установлено, що 13 лютого 2015 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради прийняв рішення № 95 про передачу ОСОБА_1 на склад сім`ї із 4-х осіб однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (пункт 1).

На підставі вказаного рішення виконавчий комітет Миколаївської міської ради на ім`я ОСОБА_1 на склад сім`ї із 4-х осіб видав ордер № 08 серії № 009259 від 19 лютого 2015 року, відповідно до якого у відповідачів виникло право на квартиру АДРЕСА_1 .

Відтак, ордер № 08 серії № 009259 від 19 лютого 2015 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 на сім`ю із 4-х осіб на спірну квартиру, є чинним, недійсним його не визнано.

За обставин чинності ордера на спірну квартиру скасування рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради (пункту 1), на підставі якого він був виданий, не має правового значення, оскільки таке рішення як акт індивідуальної дії вичерпало свою дію.

Також не можна погодитися і з висновком суду про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житлове приміщення від 25 травня 2015 року, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради ОСОБА_1 на Ѕ частини та ОСОБА_5 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в реєстрі за № 140 за наявності ордера, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Так, відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі-квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Вселившись в спірне приміщення на підставі ордеру, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК Української РСР), та який не признаний недійсним, відповідачі набули право користування приміщенням та мали право на його приватизацію, відповідно до наведених приписів закону. Без визнання недійсним ордеру в порядку і на підставах, визначених статтею 59 ЖК Української РСР, висновки суду про недійсність свідоцтва про право власності на жиле приміщення, видане в порядку приватизації є безпідставними.

Крім того, оскільки ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення, й після вселення в яке особа набуває право користування жилим приміщенням, визнання ордеру недійсним тягне за собою правові наслідки для осіб, яким видавався ордер, у тому числі щодо їх виселення з наданням або без надання іншого жилого приміщення в залежності від підстав визнання ордеру недійсним.

Позивачем рішення суду в частині відмови у задоволені вимог про визнання недійсним ордеру не оскаржувалося, а відтак не може бути предметом апеляційного розгляду.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу.

Як встановлено, на теперішній час право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої спадкоємцем за заповітом є відповідач - ОСОБА_1 .

А тому, висновок суду про скасування лише пункту 1 рішення № 95 виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 лютого 2015 року про передачу ОСОБА_1 на склад сім`ї із 4-х осіб однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та свідоцтва від 25 травня 2015 року, видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради про право власності на житло ОСОБА_1 на Ѕ частини та ОСОБА_5 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в реєстрі за № 140 не дозволить ефективно захистити та відновити права позивачки.

За таких обставин, рішення суду в частині вирішення позову ОСОБА_4 доОСОБА_1 , ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Управління комунального майна Миколаївської міської ради, про скасування пункту 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 лютого 2015 року № 95 та свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 25 травня 2015 року № 140-р на підставі п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволені цих вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2018 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 доОСОБА_1 , ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Управління комунального майна Миколаївської міської ради, за участю третіх осіб - Державного реєстратора комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» - Вирич Тетяни Вікторівні, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу - Помазан Яни Валеріївни про скасування пункту 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 лютого 2015 року № 95 та свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради 25 травня 2015 року № 140-р, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволені цих вимог.

Вказане рішення суду в іншій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текс постанови складено 25 лютого 2021 року.