ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2726/21 Справа № 212/7051/20 Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач- Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня 2020 року, ухваленого суддею Дехтою Р.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 22 грудня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі за текстом Відповідач), в якому просив стягнути з Відповідача на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 259 756 гривень 00 копійок.

В обґрунтування позову зазначив, що 03 жовтня 2006 року о 15 годинні 30 хвилин з вини відповідача, з ним стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він отримав травму у вигляді: «відшарування сітківки правого ока».

Окрім того, працюючи на підприємстві у відповідача у період часу з 04.01.1994 року по 13.02.2007 року на різноманітних посадах та роботах, виконував комплекс робіт в підземних умовах шахт, де з причин, що мали місце порушення нормативного провітрювання і незастосування комплексу пилоподавлення, запиленість повітря робочої зони перевищувала гранично допустиму концентрацією.

Позивач 19.05.2010 року первинно пройшов огляд МСЕК та йому було встановлено 15% відсотків втрати працездатності, безстроково, з 11.05.2010 року та визначено необхідність в медикаментозному лікуванні.

В подальшому, згідно висновку МСЕК відсоток втрати працездатності змінився та 16 листопада 2010 року позивачу встановлено 55% втрати працездатності, з яких первинно 40% по патології очей з 22.10.2010 року-безстроково, 15% по ХОЗЛ встановлено третю групу інвалідності та встановлено потребу у забезпеченні лікарськими засобами, виробами медичного призначення.

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, в період роботи позивача на підприємстві, ОСОБА_1 втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що протягом тривалого часу відчуває дискомфорт в житті.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня 2020 року позовні вимогиОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодженням здоров`я, задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 110 000 гривень (сто десять тисяч гривень) 00 копійок.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави України судовий збір в розмірі 1100 гривень 00 копійок.

В решті позовних вимог відмовлено.

Представник позивача, адвокат Меланчук І.В., не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне врахування висновків Верховного Суду, викладених в аналогічних справах та положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року, ставить питання про зміну судового рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 в розмірі 259 765 грн.

Скаржник вважає, що стягнутий судом на користь позивача розмір грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивача, які останній відчуває через отримане професійне захворювання та трудове каліцтво, наслідком яких стала стійка втрата професійної працездатності в ступені 55% та встановлення третьої групи інвалідності, безстроково, необхідності у медичному лікуванні та реабілітації правого ока, невідновне ушкодження здоров`я.

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції при визначені розміру відшкодування моральної шкоди не в повній мірі врахував, що у зв`язку з нещасним випадком та професійним захворюванням Позивачу спричинено ушкодження здоров`я, яке призвело до необхідності тривалого медичного лікування, стало причиною нераціональної втрати життєвого часу та енергії, істотної зміни звичайного способу життя, суттєвого зниження життєвої активності, супроводжувалось фізичним дискомфортом. Внаслідок трудового каліцтва позивач регулярно спостерігається у лікаря окуліста та отримує медичне лікування, внаслідок катаракти травмованого правого ока та незрілої катаракти лівого ока, у Позивача спостерігається значне зниження зору обог очей, що виражається в розмитості, двоїнні та негативно позначається при пересуванні у просторі, задоволенні побутових потреб, на розбірливості при читанні, викликає труднощі при письмі. Крім того, професійне захворювання у вигляді хронічного обструктивного захворювання легень викликає у Позивача задишку при незначному фізичному навантаженні, відчуття болю та важкості в грудніц клітці, його турбує сухий кашель, який в нічний час порушує сон, позбавляючи Позивача його якісного відпочинкк та призводячи до перебування Позивача в напруженому стані.

Зазначені обставини переконливо доводять, що з 56 річного віку життя позивача переповнене біллю та страждань, він потребує систематичного лікування, постійно відчуває наслідки травмування та професійного захворювання, які призвели до суттєвого обмеження організму, порушення його функцій, що як наслідок призвело до втрати позивачем охоронюваного блага - здоров`я, істотно знизило якість його життя, призвело до втрати блага повноцінно працювати, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, забезпечувати сім`ю, радіти життю, а також істотно знизило активність життя останнього.

Скаржник вказує, що, оцінюючи у сукупності зазначені обставини, визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є належним чином обґрунтованим, справедливим та розумним, визначений з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати та ступеня втрати професійної працездатності, що свідчить про її домірність завданій моральній шкоді.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Перед початком апеляційного розгляду від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява з проханням проведення судового розгляду за його і позивача відсутністю. В заяві також зазначено, що представник позивача наполягає на задоволенні скарги з урахуванням мотивів наведених в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника відповідача Ніколенко К.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони позивача, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представика позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 у період часу з 04 січня 1993 року по 13 лютого 2007 року працював за різними професіями: на підприємстві Відповідача, тобто перебував у трудових правовідносинах з Відповідачем, що підтверджується трудовою книжкою та не оспорюється сторонами по справі.

Відповідно до Акту розслідування нещасного випадку, що стався 03 жовтня 2006 року о 15 годинні 30 хвилин в шахтобудівельному управлінні від 03 листопада 2008 року, зафіксовано факт нещасного випадку на виробництві.

Судом встановлено, що відповідно до протоколу засідання комісії з охорони праці від 21 травня 2009 року, члени комісії проголосували, що ступінь вини ОСОБА_1 у нещасному випадку складає 10% відсотків.

30 березня 2010 року на підприємстві ВАТ «Кривбасзалізрудком» було проведено розслідування причин виникнення хронічних професійних захворювань позивача, про що складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 за №13.

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 30 березня 2010 року, в пунктах 16, 17 зазначено, що: професійне захворювання виникло за таких обставинах: працюючи протягом 17 років 11 місяців, ОСОБА_1 виконував комплекс робіт в підземних умовах шахт, де з причин, мавших місце порушення нормативного провітрювання і незастосування комплексу пилоподавлення, запиленість повітря робочої зони перевищувала гранично допустиму концентрацією. Причина професійного захворювання: робота протягом 25 років 3 місяців в умовах запиленості повітря робочої зони, перевищувала ГДК.

Згідно виписки із Акту МСЕК від 19.05.2010 року, ОСОБА_1 , первинно, встановлено 15% втрати професійної працездатності, безстроково, та третю групу інвалідності.

Згідно виписки із Акту МСЕК від 16.11.2010 року ОСОБА_1 , первинно та повторно встановлено 55% втрати професійної працездатності, безстроково, та третю групу інвалідності.

В судовому засідання судом встановлено, що відповідно до пункту №12 Акту розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 30 березня 2010 року за №13, стаж роботи позивача в шкідливих умовах становить 25 рік 3 місяців, у цьому цеху 17 років 11 місяців.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки трудове каліцтво і професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідачаі наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст.153, 173 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак частково погоджується із доводами представника позивача ОСОБА_2 щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» від14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності зі ст.ст.23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок отримання професійного захворювання.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

З оскаржуваного рішення вбачається, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції взяв до уваги конкретні обставини справи, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійними захворюваннями і трудовим каліцтвом, який становить 55% безстроково,неможливість відновлення попереднього фізичного стану, час протягом якого позивач працював у відповідача на посадах пов`язаних з виникненням професійних захворювань протягом 17 років 11 місяців, з періоду роботи в умовах впливу шкідливих факторів на протязі 25 років 3 місяців, тяжкість і незворотність змін у буденному житті та, виходячи із засад розумності, визначив позивачу компенсацію моральної шкоди з відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» в розмірі 110 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 щодо необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги, що внаслідок отриманих професійних захворювань та трудового каліцтва позивач втратив 55% професійної працездатності, з встановленням третьої групи інвалідності, безстроково з листопада 2010 року, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану, незважаючи на курси лікування, а також, враховуючи тривалий стаж роботи ОСОБА_1 в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, майже 18 років (17 років 11 місяців), характер немайнових витрат, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити цей розмір зі 110 000 грн. до 190 000 грн.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації позивачу моральної шкоди буде 190 000 грн.

Згідно положення закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч.3 ст. 175, п.1.ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави та збільшує цей розмір з 1100 грн. до 1900 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.

Також з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір в сумі 2850 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (1900 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, ст.376, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня 2020 рокув частині розміру моральної шкоди та судового збору змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»на користь позивача ОСОБА_1 , зі 110 000 грн. (ста десяти тисяч гривень) до 190000 грн. (ста дев`яноста тисяч гривень), відповідно, збільшивши суму судового збору, стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»на користь держави з 1100 грн. до 1900 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги позивачем в сумі 2850 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 24 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: