Справа № 214/324/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 червня 2021 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Шевченко Ю.С.

за участю позивачки - ОСОБА_1

за участю представників позивачки - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю представників відповідача - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Промислове Транс Агентство» про стягнення середнього заробітку, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Промислове Транс Агентство» (далі за текстом «ТОВ»), в якому просить стягнути з ТОВ на свою користь: заборгованість по компенсації додаткової відпустки на дітей 35764 грн. 00 коп. та додаткової відпустки за особливий характер праці 11599 грн. 00 коп.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування позову наводить нступне. У період з 1 вересня 2009 року по 30 листопада 2018 року знаходилась у трудових відносинах з ТОВ. Вказує, що під час знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена компенсація соціальної додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи, закріплене у ст. 182/1 КЗпП і ст. 19 Закону України «Про відпустки» у розмірі 35764 грн. 00 коп. 30 листопада 2018 року я була звільнена в зв`язку зі скороченням штату за ст 40 п.1 КЗпП України., згідно наказу № 105-ВК від 30.11.2018 року, та наказу від 01.10.2018 року. Вказаними наказами, була також передбачена виплата вихідної допомоги, відповідно до ст. 44 КЗпП України, виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 54 календарних днів та індексація, які мені було вчасно сплачені 30 листопада 2018 року. Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до приписів ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім того, частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Вказує, що з аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Зазначає, що в день звільнення позивача 30 листопада 2018 р., відповідач письмово не повідомив позивача про зміни, внесені директором в нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Згідно розрахунково-платіжної відомості № НЗП-41 за 30 листопада 2018 року та розрахункового листка по заробітній платі за листопад 2018 року у зв`язку із моїм звільненням було нараховано до виплати: 2182,00 грн. - заробітна плата за листопад 2018 р.; 17399,00 грн. - компенсація за 54 днів невикористаної відпустки; 9372,00 грн. - вихідна допомога при звільненні; 123,35 грн. - індексація; 35764,00 - компенсація за 111 днів додаткової відпустки. Вказує, що за таких обставин, з відповідача підлягає стягненню судовому порядку 35764,00 грн. Засновник ТОВ Малявський Г.Г. на момент її звільнення був директором підприємства, аргументував невиплату компенсації на додаткову відпустку робітника з дітьми, відсутністю витягу з РАГСу, на момент її звільнення в особовій справі була надана довідка з РАГСу, в якій підтверджувалось її статус одинокої матері, яка на момент 27.06.2018 року, коли вона намагалась звільнитись за власним бажанням в зв`язку із істотним погіршенням умов праці була в її особовій справі. На вимогу підприємства 6 грудня 2018 року отримала витяг з Саксаганського РАГСу., та надала копію директору(засновнику) підприємства. Але виплата компенсації і тоді не була здійснена внаслідок того, що на підприємстві після її звільнення в період до 06.12.2018 року сталися фінансові зміни: директор звільнився зі своєї посади, зменшився статутний фонд підприємства, були виплачені дивіденди за 2018 рік., усі контрагенти переведені на інше підприємство, де засновник та директор теж ОСОБА_4 , основні засоби продані, отже за таких умов у підприємства не залишилось коштів. Це вважає порушенням ст..15 Закону України «Про оплату праці» про те, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно Наказу Міністерства праці та соціальної політики № 16 від 30 січня 1998 року та листа від 11.08.2014 р. № 348/13/116-14 Мінсоцполітики зазначено, що працівникам надається право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці тривалістю до 4 календарних дні згідно з поз. 58 розділу XXII Списку, затвердженого постановою КМУ від 17.11.1997 р. № 1290: «Працівники, які працюють на електронно-обчислювальних та обчислювальних машинах». У цьому листі вказано, що щорічні додаткові відпустки за особливий характер праці, передбачені законодавством, мають надаватися відповідним працівникам в обов`язковому порядку, у тому числі якщо колективний договір на підприємстві не укладено або в колективному договорі не встановлено гарантію щодо встановлення працівникам таких відпусток. Зазначає, що працювала більше ніж чотири години на комп`ютері, їй теж мала надаватися така додаткова відпустка, але на підприємстві для всіх робітників було установлено мінімальна кількість дней відпустки (24 календарних дні). Директором було відмовлено в складанні колективного договору, відпустки, надані їй за період роботи на підприємстві складали 24 календарних дні( по розпорядженню директора підприємства). 30 листопада 2018 року при звільненні отримала компенсацію за щорічну відпустку з розрахунку 24 календарних дні за відпрацьовані роки. Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством , календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Згідно розрахунку нарахування вихідної допомоги до наказу 105-ВК від 30.11.2018 року, середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи склала 11156,70 грн. Зазначає, що середньоденна заробітна плата позивача складає 446,27 грн. Вказує,що у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 29 робочих дні, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 13388,10 грн. Під час розгляду справи ухвалою суду, постановленою 14 січня 2021 року без виходу до нарадчої кімнати залишені без розгляду на тій підставі, що вони подані з пропуском процесуального строк, а клопотань про поновлення цього строку не були подані наступні змінені позови: від 15 квітня 2019 року (т.№1, а.с.120-123), від 14 листопада 2019 року (т.№1, а.с.204-207) та від 24 лютого 2020 року (а.с.217-а).

Ухвалою суд від 18 червня 2021 року залишений без розгляду уточнений позов від 19 вересня 2019 року (т.№1, а.с.187).

Під час розгляду справи заявлялися клопотання при витребування доказів, відкладення розгляду справи.

Також стороною відповідача заявлялося клопотання про витребування оригіналі доказів, наданих до позовної заяви, яке судом було задоволено, але сторона позивач ці докази не подала.

Позивачка та її представники, кожний окремо, у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили його зміст. При цьому позивачка також пояснила, що заяву від 4 грудня 2018 року (т.№1, а.с.15) направляла електронною поштою. Заява (т.№1, а.с.17) є зворотом наказу (т.№1, а.с.16). Особову карту працівника (т.№1, а.с.96) заповнювала вона, чому в цій карті не зазначила, що не одружена, пояснити не може. З наказом про передачу документів (т.31, а.с.11) знайома, на ньому є її підпис, але документи до звільнення не передавала, так як перебувала у щорічний відпустці, а потім до 30 листопада 2018 року на лікарняному. 30 листопада 2018 року приїхала на роботу, перед цим вдома зробила нарахування коштів та направила підприємству електронною поштою. 30 листопада 2018 року на підприємство приїхала за трудовою книжкою, отримала її та уїхала з підприємства. В жовтні 2018 року на прохання директора зустрічалася з ОСОБА_6 , але документи останній не передавала, так як документи були не в тому вигляді, в якому вона їх залишила. Заяви стосовно виплат (т.№1, а.с.13, 14) подала директору, раніше таких заяв не писала. Уточнила, що заяву (а.с.13 склала 30 листопада 2018 року, передала її на підприємство 4 грудня 2018 року. Далі пояснила, що заяву від 30 листопада 2018 року подала вечером цього дня електронною поштою, після закінчення робочого дня. 30 листопада 2018 року на роботі була 30 хвилин. Коли влаштовувалася на роботу, усно повідомляла, що вона одинока, що в неї є діти. Раніше заяви про додаткові відпустки на писала, так як було багато роботи, а тому не було можливості користуватися відпустками, подавати такі заяви їй ніхто не забороняв, не збиралася писати такі заяви. Розрахунки (т.№1, а.с.29-31, 36, 38) робила особисто вона, позивачка, ці розрахунки їй ніхто не доручав робити, передала їх на підприємство електронною поштою. Заяву (т.№1, а.с.37) про компенсацію за відпустку за особливий характер праці передавала електронною поштою. 6 грудня 2018 року представила підприємству витяг з реєстру актів цивільного стану. Також пояснила, що на підприємстві нарахування заробітної плати та інших платежів було покладено на неї. Крім того, пояснила, що під час роботи вона не писала заяву про те, що надає документи стосовно дітей. Облік роботи за комп`ютером на підприємстві не вівся. Також пояснила, що ОСОБА_7 не є батьком її сина. З ОСОБА_7 була знайома та попросила, щоб останній написав заяву, що є батьком її сина. Це було потрібно, щоб в учбовому закладі не цькували сина за те, що в нього нема батька, неповна сім`я. Раніше, до того як була подана вказана заява, писала до учбового закладу, що батько сина ОСОБА_7 перебуває в АТО, так як не бажала щоб казали, що в сина неповна сім`я. Ці відомості, які вона надавала до учбового закладу, не відповідали дійсності. Також надала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що невизнання відповідачем її права на отримання компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки як одинокої матері, свідчить про свідоме ігнорування норм матеріального права. Вказала, що про наявність у неї статусу одинокої матері, відповідачу стало відомо 01.09.2009р. під час прийняття її на роботу, оскільки після надання копій свідоцтв про народження дітей та довідок №65 і №66 від 22.05.2007р., виданих Саксаганським РАЦС КМУЮ, ці відомості було внесено до особової картки працівника типової форми №П-2: у пункті 10 родинного стану зазначено про відсутність чоловіка та наявність двох неповнолітніх дітей, що до цього у відповідача не було жодних сумнівів. Ці документи видані належними державними органами і їх дійсність не спростована жодним чином. Посилання відповідача на те, що вказані довідки отримані у 2007 році, взагалі позбавлені будь-якого сенсу, оскільки вони встановлюють певні незворотні фактичні обставини щодо її сімейного стану і батьківства щодо її дітей. В процесі розгляду справи нею додатково були надані до суду акт від 22.05.2019р. з місця навчання сина та акт від 03.06.2019р. з місця їхнього мешкання щодо неприйняття участі ОСОБА_8 у вихованні сина. Зазначає, що твердження відповідача про зобов`язання щорічно надавати документи про підтвердження статусу одинокої матері, не передбачено жодними нормами матеріального права. Оскільки не зверталась до відповідача за отриманням цієї соціальної відпустки, то необхідність в щорічному наданні будь-яких додаткових доказів була відсутня. При звільненні, на вимогу відповідача, нею повторно були надані вищевказані документи та витяги від 06.12.2018р. з Державного реєстру актів цивільного стану громадян на дітей, в яких щодо доньки ОСОБА_9 (№ НОМЕР_1 ) зазначено, що запис про батька здійснено відповідно до вищезазначеної ст.135 СК України (як і раніше), а щодо сина ОСОБА_10 ) (№ НОМЕР_2 ) зазначено, що запис про батька внесено за нашою спільною заявою згідно ст.ст.126 і 134 СК України. Вказує, що разом з вищеказаними документами нею також було надано довідку Криворізької об`єданої міської довідково-інформаційної служби від 07.12.2018р., в якій наведено склад її сім`ї: вона і двоє її дітей, що свідчить про відсутність проживання та реєстрації разом з її сім`єю будь-якого іншого чоловіка. Зазначає, що доводи відповідача щодо відсутності права на додаткову відпустку за особливий характер праці, обмежуються лише формальним посиланням на норми Закону України «Про відпустки» та наданий ним звіт аудитора, який виготовлено з численними порушеннями норм матеріального права та належність і допустимість якого судом ще не визначено. Крім того, додатково подала письмові пояснення, зазначивши, що в якості додатків до первісної позовної заяви нею були надані копії розрахунків відповідних виплат до стягнення та бухгалтерської документації. Серед цих документів була надана копія розрахунково-платіжної відомості №НЗП-1 за 16.01.2019р., яка була здійснена нею у зв`язку з відсутністю на той час у відповідача бухгалтера та мала узагальнений характер про нараховані виплати при звільненні, при цьому відповідачем не було зазначено про наявність у нього будь-яких претензій чи вимог з цього приводу, а тому вважала її прийнятою відповідачем до відома. Щодо доводів відповідача стосовно того, що ним не виготовлялись розрахунок нарахування відпускних (соціальних) до наказу №105-ВК від 30.11.2018р., розрахунковий лист по заробітній платі за листопад 2018 року, вважає, що вони не можуть бути сприйняті до уваги, оскільки станом на дату її звільнення 30.11.2018р. працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера, тобто здійснення вказаних розрахунків безпосередньо входило до її посадових обов`язків. Ці розрахунки були здійснені в електронному вигляді, а саме електронні комп`ютерні файли були надіслані електронною поштою відповідачу, які ним було перевірено та приведено у візуальну форму шляхом роздруківки та підписання відповідачем і нею, відрізняються кількістю календарних днів та нарахованими сумами, інші дані підтверджуються наданим відповідачем до суду та підписаним сторонами у справі розрахунком нарахування відпускних (компенсації) від 30.11.2018р. з уточненням кількості календарних днів (54) та збільшенням суми з 11599 грн. до 17399 грн. Посвідчену копію цього розрахунку відповідач надав суду і ій. В аналогічний спосіб нею було здійснено розрахунок вихідної допомоги при звільненні, який також був отриманий відповідачем, роздрукований та підписаний ним і нею з виплатою вихідної допомоги у сумі 11156,70 грн. Відповідну посвідчену копію цього розрахунку відповідач також надав суду і їй. Вважає, що відповідач фактично визнав отримання цих документів електронною поштою з послідуючим їх виготовленням їх у паперовому вигляді. Разом з тим, специфіка діяльності підприємства полягала в тому, що здебільшого документи бухгалтерського обліку виготовлялися нею у домашніх умовах, після чого надсилалися йому засобами електронної пошти, роздруковувалися та підписувалися ним без зауважень. Надаючи суду роздруківки здійснених розрахунків додаткової соціальної відпустки та відпустки за особливий характер роботи, була переконана про наявність їх оригіналів у відповідача. Вважає, що посилання відповідача на наявність різної інформації у розрахунково-платіжних відомостях, розрахунках нарахованих виплат, наданих сторонами до суду, не заслуговує на увагу, оскільки не має жодного значення для предмету спору і визначення розміру позовних вимог, а тому можуть судом не сприйматись як достовірні докази.

Представник позиваки ОСОБА_2 додатково пояснив, що розрахунки, які позивачка надала суду при зверненні з позовом, робила саме вона, вважає їх проектом розрахунків.

Представники відповідача, кожний окремо, позов не визнали. При цьому підвередили зміст наданого суду відзиву, в кому зазначено наступне. Вказано, що позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що в день її звільнення відповідач був зобов`язаний здійснити з нею остаточний розрахунок шляхом виплати належних грошових коштів, зокрема, компенсацій за невикористані відпустки, у тому числі: додаткової соціальної відпустки одинокій матері та додаткової відпустки за особливий характер праці за період з 01.09.2009 р. по 30.11.2018 року. Вказано, що позивачка зазначає, що оскільки за період моєї роботи у відповідача жодного разу не зверталась з проханням надати додаткову соціальну відпустку, то при звільненні у нього виник обов`язок здійснити виплату вищевказаної компенсації, що відповідачем порушено норми чинного законодавства України щодо надання щорічних додаткових відпусток за особливий характер роботи. Вказано, що позивачка зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при її звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду з уточненою позовною заявою пройшов 131 робочих дні, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який складає 59996,69 грн. Вказано, що доводи позивачки, викладені в її уточненій позовній заяві не відповідають дійсності, є необґрунтованими та безпідставними, з наступного. Зазначено щодо надання підтверджувальних документів ОСОБА_1 щодо права на додаткову відпустку, як одинокій матері. У позові позивачка зазначає, що «при прийнятті на роботу мною, разом з іншими документами, було надано відповідачу копії свідоцтв про народження дітей, які знаходяться у її особовій справі разом з іншими документами, одночасно було подано копії довідок №65 і №66 від 22.05.2007 р., виданими Саксаганським відділом РАЦС Криворізького МУЮ, в яких зазначено, що запис про батька обох дітей внесено за моєю вказівкою згідно ч.1 ст.135 СК України, яка встановлює, що «при народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою». Пунктом 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України "Про відпустки" визначено одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька. В пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" наведено тлумачення терміну "одинока матір" відповідно до якого, одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. У відзиві також зазначено, що зі змісту свідоцтва про народження сина позивачки ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що батьком дитини є ОСОБА_8 . З 01 вересня 2009 року і по 30 листопада 2018 року (включно) довідки з РАГСУ відповідачу не надавалися. До особової картки працівника позивачка надала копію паспорта, оригінал трудової книжки та копію свідоцтва про народження ОСОБА_11 . Довідки за вих. №65 та №66 від 22.05.2007 року (а.с. 26,27), що містяться в матеріалах справи позивачкою не надавалася до особової картки в період роботи з 01.09.2009 по 30.11.2018 року. Відповідно до змісту листа Міністерство праці та соціальної політики України від 14.04.2008 р. N 235/0/15-08/13, жінка, яка має дітей від особи, з якою вона не перебувала і не перебуває у зареєстрованому шлюбі, але з якою веде спільне господарство, разом проживає і виховує дітей, права на одержання додаткової соціальної відпустки як одинока мати не має.; якщо працівницею не буде доведено факт, що вона справді виховує дитину сама, без участі батька, роботодавець може відмовити їй у наданні такої відпустки. Вищезазначені вимоги кореспондуються з листом Міністерства соціальної політики України від 30.05.2014 року N 193/13/123-14 в якому зазначено, що для підтвердження права на соціальну відпустку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини; зокрема, одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини тощо. Тобто, для отримання соціальної додаткової відпустки розлучена жінка, крім заяви про надання цієї відпустки, копій свідоцтва про народження дитини та розірвання шлюбу, має надати роботодавцю один із вищезазначених або будь-який інший документ, що підтверджує відсутність участі батька у вихованні дитини. Зазначено, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що з 1 вересня 2009 року і по 30 листопада 2018 року (включно) вона мала право на додаткову соціальну відпустку, як одинока мати. Не подавались такі докази і до ТОВ «УПРА» під час роботи позивачки на підприємстві. Довідки за вих. №65 та №66 від 22.05.2007 року (а.с. 26,27) не є документами, які підтверджують те, що батько не брав участі у вихованні дитини протягом 2009-2018 років, оскільки їх складено у 2007 році ще до працевлаштування позивачки до ТОВ «УПРА», при цьому, вказані довідки не містять підтвердження факту, що батько не брав участі у вихованні сина. Взагалі не зрозуміло звідки у позивачки ці довідки та з яким наміром вони були отримані у 2007 році. У відповідь на адвокатські запити отримано листа-відповіді відділу освіти виконкому Центрально-міської районної у місті ради від 03.04.2019 року за вих. №14-2/868, листа-відповідь Центрально-міського ліцею м. Кривого Рогу за вих.№209 від 18.04.2019 року, листа-відповіді Центрально-міського ліцею м. Кривого Рогу за вих.№246 від 14.05.2019 року з додатками: копія свідоцтва про народження ОСОБА_12 від 11.07.2017 року, копія свідоцтва про народження ОСОБА_11 від 15.04.2002 року, копія заяви ОСОБА_1 від 03.06.2015 року, копія адвокатського запиту до Центрально-міського ліцею м. Кривого Рогу від 03.05.2019 року, копія листів з особової справи ОСОБА_11 на 2 аркушах, копія заяви ОСОБА_1 від 19.01.2008 року. Згідно копії заяви ОСОБА_1 до КЗШ №35 у відомостях про батька зазначено: «Батько: ОСОБА_7 , працює АрселорМітталСтіл, ким - ст. майстер, тел. НОМЕР_3 ». Згідно копії заяви ОСОБА_1 до Криворізького Центрально-Міського ліцею від 03.06.2015 року, у відомостях про батька зазначено: «Батько ОСОБА_7 , місце роботи ПАТ «АМКР», посада - ст. майстер, телефон НОМЕР_4 , зараз в АТО». Зазначено, що позивачка прагне неправомірно отримати компенсацію за невикористану відпустку одинокої матері, так як у вищевказаних документах з 2008 року вказувала, що сім`я повна. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою надано копію витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень від 06.12.2018 року щодо сина ОСОБА_12 , в якому зазначено, що 11 липня 2017 року внесено відомості про визнання батьківства на підставі заяви матері та батька дитини про визнання батьківства №80/14.13-50 від 11.07.2017 року, та в графі «Суть змін» «Відомості про батька» вказано « ОСОБА_13 ЗМІНЕНО на ОСОБА_14 », « ОСОБА_15 », « ОСОБА_16 », дата народження інформація відсутня ЗМІНЕНО ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто батьком дитини був зазначений ОСОБА_8 , а після змін « ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тобто, батько вказаний на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства). 02.04.2019 року було направлено адвокатський запит до Саксаганського районного у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану з вимогою надати інформацію стосовно: ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: чи записаний батько у свідоцтві про народження ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; якщо батько зазначений у свідоцтві про народження, то на підставі чого були записані відомості про батька: зі спільної заяви батьків, за вказівкою матері; особистої заяви батька та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме:чи записаний батько у свідоцтві про народження ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 ; якщо батько зазначений у свідоцтві про народження, то на підставі чого були записані відомості про батька: зі спільної заяви батьків, за вказівкою матері; особистої заяви батька; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , інн НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 , а саме: чи було зареєстровано укладення шлюбу та розірвання шлюбу з ОСОБА_1 в період з 01.09.2009 року по 30.11.2018 року та з ким (зазначити ПІБ чоловіка, рік народження та дату укладення та розірвання шлюбу), в тому числі просили надати копії всіх документів, в тому числі заяв, листів батьків ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 стосовно своїх дітей. 03.04.2019 року за вих. №1198/14.13-14 було надано відмову. Вказано, що надано копію довідки №38 про склад сім`ї ОСОБА_1 (а.с.28), видану 07.12.2018 оператором ДІС, яка не містить інформації щодо не участі у вихованні дітей батьком. Згідно роз`яснень Міністерства соціальної політики України викладених у листі від 30 травня 2014 року N 193/13/123-14 "Щодо надання додаткової відпустки одинокій матері", оскільки соціальна додаткова відпустка, передбачена статтею 19 Закону України "Про відпустки", надається один раз протягом календарного року і за цей час може змінитися статус одинокої матері, роботодавець має право вимагати поновлення зазначених документів один раз на рік. Зазначено, що враховуючи, що статус одинокої матері та право на додаткову щорічну відпустку у відповідності до ст. 19 Закону України "Про відпустки" позивачкою належним чином не підтверджено, відповідно відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 . Зазначено, що ОСОБА_1 надано відповідачу заяву про виплату грошової компенсацію за невикористану соціальну відпустку (одинока мати) 03.12.2018 та 04.12.2018 року вже після звільнення. 30.11.2018 року ОСОБА_1 була звільнена згідно наказу №105-ВК від 30.11.2018 року про припинення трудового договору. Заяву та документи, які б підтверджували право на додаткову відпустку як одинокої матері так і не були надані ОСОБА_1 при звільненні 30.11.2018р., при тому, що у неї був час, цілих два місяці до звільнення (скорочення штату працівників), згідно наказу від 01.10.2018р. Директором в лівому верхньому кутку заяви за вхідним від 03.12.2018 року вказано: « ОСОБА_17 для прийняття рішення по виплатам прошу надати довідку із РАГСУ, щоб підтвердити статус матері одиначки». Директором в лівому верхньому кутку заяви за вхідним від 04.12.2018 року вказано: « ОСОБА_17 на момент звільнення заяв про компенсацію додаткової відпустки не подавалось. Відповідних документів також не надавалось про статус матері-одиначки». Документи, які б підтверджували право на додаткову відпустку як одинокій матері так і не були надані ОСОБА_1 на вимогу директора ТОВ «УПРА». Відповідно до Закону України «Про охорону праці», працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом). Згідно Податкового кодексу України працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зазначено, що зі змісту позовної заяви взагалі не вбачається, в чому полягає порушення прав безпосередньо відповідачем. Відповідно до п.4 Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року, ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 зазначеного Кодексу. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 р. у справі N 6-15цс13). З заявою про виплату компенсації за невикористану соціальну відпустку ОСОБА_1 звернулася після припинення трудових відносин з ТОВ «УПРА», тобто як фізична особа без статуса працівника ТОВ «УПРА». З 1 вересня 2009 року і по 30 листопада 2018 року (включно) позивачкою не надавалися заяви та документи, які б свідчили про виховання нею дітей без участі батька. До особової справи працівника документів, які б підтверджували право на виплату з 2009 по 2018 роки компенсації по соціальній відпустці, ОСОБА_1 не надавалися. Зазначено, що за весь час роботи на підприємстві позивачка ніколи не повідомляла керівництво товариства та навіть не згадувала про те, що вона є одинокою матір`ю та завжди у спілкуванні з колегами говорила про себе як про жінку, яка перебуває в шлюбних відносинах. Вищезгадане підтверджується також і у тексті позовної заяви «я жодного разу не зверталась до відповідача з проханням надати мені додаткову соціальну відпустку». До того ж, ОСОБА_1 подавала заяву на звільнення за власним бажанням ще 30.06.2019 року і трудову книжку забрала в цей день, ніяких заяв і документів на додаткову соціальну відпустку не надавала, при тому, що за домовленістю з керівництвом товариства не звільнилась, а взяла щорічні відпустки. Щодо відсутності підстав для нарахування та виплати компенсації соціальної відпустки у відзиві зазначено наступне. Зазначено, що до матеріалів справи позивачем надано копії розрахунково-платіжної відомості №НЗП-41 за 30.11.2018 року (а.с. 29), розрахунково-платіжна відомість №НЗП-1 за 16 січня 2019 року (а.с.30), розрахунок нарахування відпускних (соціальних) до наказу №105-ВК від 30.11.2018 року (а.с.31), розрахунок нарахування вихідної допомоги при звільнені до наказу №105-ВК від 30.11.2018року (а.с.32), розрахунковий лист по заробітній платі за листопад 2018 року (а.с. 36) та розрахунок нарахування відпускних (а.с.38). Вказано, що ОСОБА_1 неправомірно засвідчила своїм підписом копії зазначених документів та вказала «згідно з оригіналом», ці документи є недостовірними доказами, так як під час звільнення та після звільнення ОСОБА_1 не зверталася з заявою до підприємства про надання копій даних документів. Зазначено, що головний бухгалтер маючи доступ до файлів бухгалтерського обліку завчасно підробила документи, на підтвердження цього надано до матеріалів справи належним чином засвідчені та достовірні копії розрахунково-платіжної відомості №НЗП-41 за 30.11.2018 року, в тому числі відомість нарахування коштів №41 від 30.11.2018 року, розрахунок нарахування щорічних відпускних (компенсація) до наказу №105-ВК від 30.11.2018 року у кількості 54 дні за особистим підписом головного бухгалтера ОСОБА_1 та розрахунок вихідної допомоги до наказу №105-ВК від 30.11.2018 року у сумі 9372,00грн. Відповідно до наказу №б/н від 01.10.2018 року (а.с.11) головний бухгалтер ОСОБА_1 була зобов`язана до 01.12.2018 року передати усю бухгалтерську документацію починаючи з 2009 року по 2017 рік та за 9 місяців 2018 року комісії у складі директора ТОВ «УПРА» ОСОБА_4 та запрошеному аудитору ОСОБА_6 , з яким укладено договір про надання послуг із ведення бухгалтерського обліку від 24.09.2019р. Станом на 30.11.2018 року головним бухгалтером ОСОБА_1 було відмовлено у підписанні акту прийому-передачі бухгалтерської документації. На протязі усіх робочих днів до дня звільнення головний бухгалтер ОСОБА_1 відмовлялась передавати папки бухгалтерської документації по підприємству ТОВ «УПРА» та в робочому комп`ютері головного бухгалтера станом на 30.11.2018 року ніяких файлів і програм по бухгалтерському обліку не виявлено. ОСОБА_1 з 01 вересня 2009 року і по 30 листопада 2018 року (включно) під час роботи на ТОВ «УПРА» не повідомляла, не надавала документів, які б свідчили про те, що вона має право на соціальну додаткову відпустку, зокрема, як одинока мати та заяв про надання такої відпустки та про виплату компенсації по соціальній відпустці також до керівництва ТОВ «УПРА» не надходило. Вказано, що як вбачається зі змісту копій розрахунково-платіжної відомості №НЗП-41 за 30.11.2018 року, в тому числі відомості про нарахування коштів №41 від 0.11.2018 року, розрахунку нарахування відпускних (компенсація) до наказу №105-ВК від 30.11.2018 року у кількості 54 дні, розрахунку вихідної допомоги до наказу №105-ВК від 30.11.2018 року у сумі 9372,00грн. ОСОБА_1 під час звільнення було нараховано та виплачено у повному обсязі всі належні їй кошти, згідно розрахунків головного бухгалтера ОСОБА_1 , що підтверджується в тому числі звітом аудиторської фірми ТОВ «РЕСПЕКТ-ЛЛ» про фактичні результати погоджених процедур. Директором ТОВ «УПРА» ОСОБА_4 завжди вчасно виплачувалася працівникам заробітна плата, сплачувалися всі податки та збори до бюджету, до того ж у 2013, 2015, 2016, 2017 та 2018 роках головний бухгалтер ОСОБА_1 зверталася з заявами про виплату матеріальної допомоги, всі заяви директором було задоволено та виплачено ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу 07.03.2013 року - 1504 грн., 29.12.2015 року - 1700 грн., 11.11.2016 року - 1930,00 грн., 05.01.2017 року - 2240,00 грн., 10.08.2018 - 2240,00 грн. Позивачкою ні в одній із заяв на матеріальну допомогу не заявлено про виховання дітей без участі батька. Щодо права на виплату додаткової відпустки за особливий характер праці у відхиві наведено наступне. Міністерство соціальної політики України в листі від 21.09.2016 №1344/13/84-16 зазначає, що розділом XXII «Загальні професії за всіма галузями господарства» вищевказаного Списку для працівників, які працюють на електронно-обчислювальних та обчислювальних машинах, передбачено надання щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці тривалістю до 4 календарних днів (позиція 58). У розрахунок часу, що дає право працівнику на таку відпустку, зараховуються дні, коли він фактично був зайнятий на роботах з особливим характером праці не менше половини тривалості робочого дня, встановленого для працівників цих виробництв, цехів, професій, посад. На підприємстві є Інструкція з електробезпеки та охорони праці при роботі з персональним комп`ютером затверджена наказом директора №3-07.08 від 07.08.2007 (переглядалася у 2012 і 2014 роках) з програмою первинного інструктажу, п.4.1. якої забороняється безперервна робота за персональним комп`ютером без перерви 1,5 години (п.4.1.1.), тривалість роботи за персональним комп`ютером більше 4-х годин при 8-годинній робочій зміні (п.4.1.2.). Якщо дотримано всіх правил з охорони праці при роботі з комп`ютером (ДСанПіН 3.3.2.007-98, Правила № 65), таку роботу не розглядають як важку або шкідливу (лист Мінсоцполітики від 11.08.2014 р. № 348/13/116-14). Тобто відпустка на підставі ст. 7 Закону про відпустки працівникам не надається. Відповідно до Журналу реєстрації інструктажів з питань охорони праці на робочому місці ОСОБА_1 пройшла первинний інструктаж при прийомі на роботу. Зазначено, що періоди, коли працівник працював у таких умовах менше половини встановленої тривалості робочого дня для цієї посади, не зараховуються в стаж для надання щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці. Вказано, що таким чином, підстави нарахування додаткової відпустки за особливий характер праці ОСОБА_1 за період з 01.09.2009 по 30.11.2018 роки відсутні, що також відображається у висновках аудиторської фірми ТОВ «РЕСПЕКТ-ЛЛ». Як зазначено у висновках звіту аудитора позивачка за час роботи з 01.09.2009 по 30.11.2018 використала щорічну відпустку з 01.09.2016 по 31.08.2017. Залишок невикористаної відпустки складав 30 днів, але на протиріччя цьому позивачка нарахувала собі та отримала компенсацію за 54 дні, що підтверджується розрахунком нарахування (компенсація) до наказу №105-ВК від 30.11.2018 року (копія наказу надана до матеріалів справи). Щодо зайво нарахованих та отриманих коштів головним бухгалтером ОСОБА_1 у відзиві зазначено наступне. Головний бухгалтер ОСОБА_1 виконувала свої обов`язки на підставі посадової інструкції головного бухгалтера. Відповідно до п.2.1. даної посадової інструкції головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, дотримується єдиних методологічних засад встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», з урахуванням особливостей діяльності підприємства й технології оброблення облікових даних. Відповідно до п.4.1. Інструкції за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обовязків, що передбачені цією посадовою інструкцією, в межах, визначених чинним законодавством України про працю. Крім того, п. 4.2. передбачено, що за порушення, скоєні в процесі здійснення своєї діяльності, в межах, визначених чинним адміністративним, кримінальним та цивільним законодавством України. Як зазначено у висновках звіту аудитора позивачка за час роботи з 01.09.2009 по 30.11.2018 використала щорічну відпустку з 01.09.2016 по 31.08.2017. Залишок невикористаної відпустки складав 30 днів, але на протиріччя цьому позивачка нарахувала собі та отримала компенсацію за зайві 24 дні, що підтверджується розрахунком нарахування (компенсація) до наказу №105-ВК від 30.11.2018 року. Також вказано, що позивачкою невірно розраховано середньоденний заробіток так як відповідно до висновків аудиторської фірми ТОВ «РЕСПЕКТ-ЛЛ», а саме аудитора ОСОБА_18 про фактичні результати погоджених процедур, за період з 01.08.2017 року по 31.12.2017 року і з 01.04.2018 по 30.11.2018 зайво нарахована заробітна плата ОСОБА_1 у сумі 12559 грн. 88 коп.; крім того, за 2017-2018 роки зайво нараховані кошти відпускних і компенсації, враховуючи недоплату вихідної допомоги, складають суму 13836 грн. 55 коп.; отже, зайво виплачені кошти ОСОБА_1 складають 26396,43 грн. Зазначено, що оскільки докази, які надані позивачкою до матеріалів справи не дають підстав для висновку про наявність у позивачки права на додаткову відпустку як одинокої матері протягом усього часу її роботи у ТОВ «УПРА», відповідно не підлягає стягненню з ТОВ «Українське Промислове Транс Агентство» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь період затримки розрахунків по день ухвалення судового рішення. Також підтвердили зміст заперечень, згідно до яких відповідач не визнає пояснень позивачки щодо надання відповідачу у 2009 році копій довідок №65 і №66 від 22.05.2007 року, виданими Саксаганським РАЦС КМУЮ та свідоцтв про народження обох дітей, в тому числі не визнає, що дані документи можуть підтверджувати статус одинокої матері під час працевлаштування позивачки. До особової картки працівника позивачка надала копію паспорта, оригінал трудової книжки та копію свідоцтва про народження ОСОБА_11 . Зі змісту свідоцтва про народження сина позивачки ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що батьком дитини є ОСОБА_8 . Зазначено, що довідки за вих. №65 та №66 від 22.05.2007 року (а.с. 26,27) не є документами, які підтверджують те, що батько не брав участі у вихованні дитини протягом 2009-2018 років, оскільки їх складено у 2007 році ще до працевлаштування Позивача до ТОВ «УПРА», взагалі не зрозуміло звідки у позивачки ці довідки та з яким наміром вони були отримані у 2007 році, тому вважає ці довідки недостовірними та подає заяву про сумнів у достовірності доказу. Вказано, що позивачка зобов`язана була кожного року надавати відповідачу документи, які б підтверджували наявність у неї статусу одинокої матері, так як додаткова відпустка одинокій матері надається щорічно. Зазначено, що до матеріалів справи позивачкою надано копії розрахунково-платіжної відомості №НЗП-41 за 30.11.2018 року (а.с. 29), розрахунково-платіжна відомість №НЗП-1 за 16 січня 2019 року (а.с.30), розрахунок нарахування відпускних (соціальних) до наказу №105-ВК від 30.11.2018 року (а.с.31), розрахунок нарахування вихідної допомоги при звільнені до наказу №105-ВК від 30.11.2018року (а.с.32), розрахунковий лист по заробітній платі за листопад 2018 року (а.с. 36) та розрахунок нарахування відпускних (а.с.38); ОСОБА_1 неправомірно засвідчила своїм підписом копії зазначених документів та вказала «згідно з оригіналом». Ці документи є недостовірними доказами, так як під час звільнення та після звільнення ОСОБА_1 не зверталася з заявою до підприємства про надання копій даних документів. Користуючись ч.11 ст.83 ЦПК України, заявляє про підробку документів та подає до суду відповідну заяву. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону (ст. 11 Закону). Вказано, що позивачкою невірно розраховано середньоденний заробіток. Щодо правомірності отримання звіту аудитора зазначено наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» аудитор - фізична особа, яка підтвердила кваліфікаційну придатність до провадження аудиторської діяльності, має відповідний практичний досвід та включена до Реєстру аудиторів та суб`єктів аудиторської діяльності. Аудитор ОСОБА_18 зареєстрована в реєстрі аудиторів та суб`єктів аудиторської діяльності. Аудиторський звіт - документ, підготовлений суб`єктом аудиторської діяльності за результатами аудиту фінансової звітності (консолідованої фінансової звітності) відповідно до міжнародних стандартів аудиту та вимог цього Закону. Робочі документи аудитора - документи в електронній або паперовій формі та записи в електронній або паперовій формі, зроблені аудитором під час планування, підготовки і надання аудиторських послуг, в яких міститься вся інформація, яку аудитор вважає важливою для правильного виконання перевірки, а також розкриваються використані процедури, тести, отримана інформація і висновки, до яких дійшов аудитор у результаті проведення аудиту. Також підтвердили зміст пояснень, які відповідають раніше викладеній позиції та згідно, наведено, зокрема наступне. З 01.09.2009 року в особовій картці працівника (головного бухгалтера) ОСОБА_1 (а.с.96), зазначено прізвище сина ОСОБА_12 за прізвищем та по-батькові батька ОСОБА_7 , який тільки у 2017 році офіційно визнав батьківство щодо свого сина шляхом подання заяви до Саксаганського районного у місті Кривому Розі у відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у Дніпропетровській обл. (а.с. 197). Вказано, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що з 01 вересня 2009 року і по 30 листопада 2018 року (включно) вона мала право на додаткову соціальну відпустку, як одинока мати. Не подавались такі докази і до ТОВ «УПРА» під час роботи позивачки на підприємстві. Зазначено, що за весь час роботи на підприємстві позивачка ніколи не повідомляла керівництво товариства та навіть не згадувала про те, що вона є одинокою матір`ю та завжди у спілкуванні з колегами говорила про себе як про жінку, яка перебуває в шлюбних відносинах. Вказано, що директором ТОВ «УПРА» ОСОБА_4 завжди вчасно виплачувалася працівникам заробітна плата, сплачувалися всі податки та збори до бюджету, до того ж у 2013, 2015, 2016, 2017 та 2018 роках головний бухгалтер ОСОБА_1 зверталася з заявами про виплату матеріальної допомоги, всі заяви директором було задоволено та виплачено ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу 07.03.2013 року - 1504 грн., 29.12.2015 року - 1700 грн., 11.11.2016 року - 1930,00 грн., 05.01.2017 року - 2240,00 грн., 10.08.2018 - 2240,00 грн. Позивачкою ні в одній із заяв на матеріальну допомогу не заявлено про виховання дітей без участі батька. Зазначено, що позивачка ОСОБА_1 виконувала обов`язки головного бухгалтера на підприємстві ТОВ "УПРА" до 30 листопада 2018 року. До дня звільнення нею зроблено та підписано усі розрахункові фінансові документи. На підставі цих документів ОСОБА_1 в день звільнення, тобто 30.11.2018р., на її картковий рахунок перераховано усі виплати в повному обсязі. Оригінали цих документів з підписами головного бухгалтера та директора, надані до суду. Ніяких інших розрахункових фінансових документів на підприємстві не виготовлялось та не підписувалось, щодо нарахувань та виплат ОСОБА_1 при звільнені. Вказано, що позивачкою невірно розраховано середньоденний заробіток, так як відповідно до наказу ТОВ «УПРА» від 01.03.2018 року здійснено перерахунок посадових окладів з 01.05.2018 р. по 30.06.2018 р.

При цьому ОСОБА_4 пояснив, що на підприємстві, крім свідоцтв про народження дітей, була довідка про записи в цих свідоцтвах, але вони не надходили до підприємства офіційно, а малися у розпорядженні ОСОБА_1 . Позивачку приймали на роботу в 2009 році, в її особовій справі є лише свідоцтво про народження ОСОБА_19 , довідок про те, як зроблені записи про народження не було. Особову картку позивачки бачив. ОСОБА_1 при прийняття на роботу особисто йому казала, що з батьком все нормально. Заяву (т.№1, а.с.59) не підписував. До звільнення позивачки, остання не подавала заяв про компенсацію відпусток, заява від 30 листопада 2018 року з`явилася на підприємстві 3 грудня 2018 року.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні показала, що вона знає позивачку, так як зустрічалася з останньою на підприємстві відповідача, в неї існував договір з підприємством, наказ по підприємству, в силу яких в 2018 році вона зобов`язана була отримати від головного бухгалтера документи. Вона, свідок, побачила ОСОБА_1 на підприємстві, остання показала сейф, сказала, що в сейфі знаходяться документи та пішла. Тому був складений акт, що позивачка не передала документи. Після цього вона, свідок, продивилася документи, серед цих документів заяв від імені позивачки про надання відпустки, як одинокій матері, не було. Також їй, свідку, показали комп`ютер, за яким працювала ОСОБА_1 , але продивившись зміст документів, які малися в комп`ютері, вона не знайшла ніяких документів або програм, які стосувалися роботи ОСОБА_1 .

Як показала у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 , ОСОБА_1 не знає, на замовлення відповідача виконувала як аудитор звіт. Готуючи звіт вивчала документи на підприємстві, серед них не було документів, які б надавали право на соціальну відпустку та на відпустку у зв`язку з роботою за комп`ютером. На підприємстві не дозволяли працювати за комп`ютером більше 4 годин на день, облік роботи за комп`ютером не вівся. Вона мала право на складання цього звіту, знаходиться в реєстрі аудиторів.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засідання показав, що позивачку знає з 2001-2002 року, в них були звичайні відносини. Він, свідок, записаний батьком її сина ОСОБА_20 , 2002 року народження, хоча насправді не є біологічним батьком ОСОБА_20 . В 2017 році позивачка попросила його, свідка, написати заяву, що він є батьком ОСОБА_20 , і він це зробив, а саме подав заяву про визнання батьківства. В 2014-2015 році перебував в АТО, чому позивачка до 2017 року писала, що він є батьком ОСОБА_20 , пояснити не може. Доказів того, що він не є біологічним батьком ОСОБА_20 , в нього немає. Знає, що у позивачки є донька, однак позивачка не просила його писати заяву про батьківство стосовно доньки. З сином ОСОБА_20 іноді зустрічається на якісь свята, події, спільного господарства з позивачкою не веде. Участі у вихованні ОСОБА_20 не приймає, в 2017 році вдома у позивачки не був. Вважає, що насправді не є батьком ОСОБА_20 .

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: трудова книжка (т.№1, а.с.6-8), наказ від 1 жовтня 2018 року про внесення змін до штатного розпису (а.с.11), наказ про припинення трудового договору (т.№1, а.с.12), заява позивачки про виплату компенсації за соціальну відпустку як одинокій матері (т.№1, а.с.13), заява позивачки про виплату компенсації за відпустку як працівник, який має дітей (т.№1, а.с.14), заява позивачки про виплату компенсації за відпустку як працівник, який має дітей (т.№1, а.с.15), наказ від 1 березня 2018 року про встановлення неповного робочого тижня (т.№1, а.с.16), заява позивачки стосовно відповідальності керівника (т.№1, а.с.17), відомості про застраховану особу (т.№1, а.с.18-20), витяг, наданий на запит ОСОБА_1 від 6 грудня 2018 року з реєстру актів цивільного стану стосовно ОСОБА_21 (т.№1, а.с.21-22), витяг, наданий на запит ОСОБА_1 від 6 грудня 2018 року з реєстру актів цивільного стану стосовно ОСОБА_12 (т.№1, а.с.23-25), довідки РАЦС (т.№1, а.с.26, 27), довідка про осіб, які проживають з позивачкою (т.№1, а.с.28), відомість на 30 листопада 2018 року (т.№1, а.с.29), відомість на 16 січня 2019 року (т.№1, а.с.30), розрахунок відпускних (т.№1, а.с.31), розрахунок вихідної допомоги (т.№1, а.с.32), банківська виписка (т.№1, а.с.33-35), розрахунковий листок по заробітній платі (т.№1, а.с.36), заява позивачки про виплату компенсації за відпустку як за особливі умови праці (т.№1, а.с.37), розрахунок нарахування відпускних (т.№1, а.с.38), виписка стосовно ТОВ (т.№1, а.с.56), рішення учасників ТОВ від 6 грудня 2018 року про звільнення директора (т.№1, а.с.57), наказ про прийняття на роботу ОСОБА_1 (т.№1, а.с.58), заява позивачки про звільнення (т.№1, а.с.59), наказ про скорочення штату (а.с.60), наказ від 1 жовтня 2018 року стосовно режиму роботи (т.№1, а.с.61), наказ про припинення трудового договору (т.№1, а.с.62), розрахункова-платіжна відомість за 30 листопада 2018 року (т.№1, а.с.63), відомість про нарахування коштів від 30 листопада 2018 року (т.№1, а.с.64), розрахунок нарахування відпускних за 30 листопада 2018 року (а.с.65), розрахунок вихідної допомоги від 30 листопада 2018 року (т.№1, а.с.66), акт від 30 листопада 2018 року про відмову підписати акт (т.№1, а.с.67), звіт аудитора (т.№1, а.с.68-80), заяви позивачки про надання допомоги в 2013, 2015, 2016, 2017, 2018 роках, платіжне дорученні від 7 березня 2013 року, відомості про платежі (т.№1, а.с.82-91), свідоцтво про народження ОСОБА_11 (т.№1, а.с.93), книга обліку трудових книжок (т.№1, а.с.94-95), особова картка позивачки, складена 30 червня 2018 року (т.№1, а.с.96), відомості про призначення і переведення, відпустки (т.№1, а.с.97), посадова інструкція позивачки від 7 серпня 2007 року (т.№1, а.с.98-99), інструкція з електробезпеки від 7 серпня 2007 року (т.№1, а.с.100-104), наказ про затвердження інструкції з охорони праці від 7 серпня 2007 року (т.№1, а.с.105), журнал інструктажів з питань охорони праці (т.№1, 106-108), свідоцтво про народження ОСОБА_1 (т.№1, а.с.124), свідоцтво про народження ОСОБА_11 (т.№1, а.с.125), свідоцтво про народження ОСОБА_9 ( т.№1, а.с.126), відповідь відділу освіти стосовно ОСОБА_10 (т.№1, а.с.147), відповідь учбового закладу стосовно ОСОБА_10 (т.№1, а.с.150), свідоцтво про народження ОСОБА_12 (повторне) (т.№1, а.с.151), свідоцтво про народження ОСОБА_11 (т.№1, а.с.152), заява позивачки про прийняття на навчання ОСОБА_11 від 3 червня 2015 року (т.№1, а.с.153). титульний лист та перший лист особової справи учня ОСОБА_11 (т.№1, а.с.156-157), заява позивачки про прийняття на навчання ОСОБА_11 від 19 січня 2008 року (т.№1, а.с.158), акт навчального закладу від 22 травня 2019 року (т.№1, а.с.163), акт мешканців від 3 червня 2019 року (т.№1, а.с.164), наказ від 1 березня 2018 року про встановлення неробочого дня (т.№1, а.с.168), розрахункова відомість за 31 травня 2018 року (т.№1, а.с.169), довідка про доходи позивачки за грудень 2018 року - серпень 2019 року (т.№1, а.с.188), відповідь РАЦС стосовно записів про народження (т.№1, а.с.196, 213), заява про визнання батьківства (т.№1, а.с.197-198, 214), накази про надання відпусток в 2010 - 22017 роках, розрахунки відпускних за 2010-2017 роки,), розрахункові відомості, штатні розклади, графіки відпусток (т.№2, а.с.2-32, 34-41, 43-46), заяви позивачки про надання відпустки за липень 2017 року (т.№2, а.с.33, 42), особова картка (т.№2, а.с.82), відомості про призначення, переведення (т.№2, а.с.83), наказ про прийняття на роботу (т.№2, а.с.84), заява про прийняття на роботу (т.№2, а.с.85), наказ про припинення трудового договору від 30 червня 2018 року (т.№2, а.с.16), наказ про припинення трудового договору від 30 листопада 2018 року (т.№2, а.с.16), свідоцтво про народження ОСОБА_8 (т.№2, а.с.89) наказ від 31 серпня 2009 року про звільнення (т.№2, а.с.90), направлення (т.№2, а.с.91), договір про громадські роботи (т.№2, а.с.92), паспорт позивачки (т.№2, а.с.93), диплом позивачки з додатком (т.№2, а.с.94, 95), диплом позивачки з додатком (т.№2, а.с.99), анкета застрахованої особи (т.№2, а.с.98), згода на збір персональних даних (т.№2, а.с.99), наказ про номенклатуру справ (т.№2, а.с.100), номенклатура (т.№2, а.с.101), наказ про ведення журналу вхідної кореспонденції (т.№2, а.с.102), журнал реєстрації вхідних документів (т.№2, а.с.103-111), заяви про надання матеріальної допомоги за 2018, 2017, 2016, 2015, 2013 роки (т.№2, а.с.112, 113, 114, 115, 116), довідка про середні заробіток (т.№2, а.с.177), наказ про надання відпустки від 14 вересня 2018 року (т.№2, а.с.178) розрахунково-платіжні відомості (т.№2, а.с.179, 180, 181, 182).

Суд, керуючись вимогамист.77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами наступні докази: трудова книжка (т.№1, а.с.6-8), наказ від 1 жовтня 2018 року про внесення змін до штатного розпису (а.с.11), наказ про припинення трудового договору (т.№1, а.с.12), заява позивачки про виплату компенсації за соціальну відпустку як одинокій матері (т.№1, а.с.13), заява позивачки про виплату компенсації за відпустку як працівник, який має дітей (т.№1, а.с.14), заява позивачки про виплату компенсації за відпустку як працівник, який має дітей (т.№1, а.с.15), наказ від 1 березня 2018 року про встановлення неповного робочого тижня (т.№1, а.с.16), відомості про застраховану особу (т.№1, а.с.18-20), відомість на 30 листопада 2018 року (т.№1, а.с.29), відомість на 16 січня 2019 року (т.№1, а.с.30), розрахунок відпускних (т.№1, а.с.31), розрахунок вихідної допомоги (т.№1, а.с.32), банківська виписка (т.№1, а.с.33-35), розрахунковий листок по заробітній платі (т.№1, а.с.36), заява позивачки про виплату компенсації за відпустку як за особливі умови праці (т.№1, а.с.37), розрахунок нарахування відпускних (т.№1, а.с.38), виписка стосовно ТОВ (т.№1, а.с.56), наказ про прийняття на роботу ОСОБА_1 (т.№1, а.с.58), заява позивачки про звільнення (т.№1, а.с.59), наказ про скорочення штату (а.с.60), наказ від 1 жовтня 2018 року стосовно режиму роботи (т.№1, а.с.61), наказ про припинення трудового договору (т.№1, а.с.62), розрахункова-платіжна відомість за 30 листопада 2018 року (т.№1, а.с.63), відомість про нарахування коштів від 30 листопада 2018 року (т.№1, а.с.64), розрахунок нарахування відпускних за 30 листопада 2018 року (а.с.65), розрахунок вихідної допомоги від 30 листопада 2018 року (т.№1, а.с.66), акт від 30 листопада 2018 року про відмову підписати акт (т.№1, а.с.67), звіт аудитора (т.№1, а.с.68-80), заяви позивачки про надання допомоги в 2013, 2015, 2016, 2017, 2018 роках, платіжне дорученні від 7 березня 2013 року, відомості про платежі (т.№1, а.с.82-91), книга обліку трудових книжок (т.№1, а.с.94-95), особова картка позивачки, складена 30 червня 2018 року (т.№1, а.с.96), відомості про призначення і переведення, відпустки (т.№1, а.с.97), посадова інструкція позивачки від 7 серпня 2007 року (т.№1, а.с.98-99), наказ від 1 березня 2018 року про встановлення неробочого дня (т.№1, а.с.168), розрахункова відомість за 31 травня 2018 року (т.№1, а.с.169), довідка про доходи позивачки за грудень 2018 року - серпень 2019 року (т.№1, а.с.188), накази про надання відпусток в 2010 - 22017 роках, розрахунки відпускних за 2010-2017 роки,), розрахункові відомості, штатні розклади, графіки відпусток (т.№2, а.с.2-32, 34-41, 43-46), заяви позивачки про надання відпустки за липень 2017 року (т.№2, а.с.33, 42), особова картка (т.№2, а.с.82), відомості про призначення, переведення (т.№2, а.с.83), наказ про прийняття на роботу (т.№2, а.с.84), заява про прийняття на роботу (т.№2, а.с.85), наказ про припинення трудового договору від 30 червня 2018 року (т.№2, а.с.16), наказ про припинення трудового договору від 30 листопада 2018 року (т.№2, а.с.16), наказ від 31 серпня 2009 року про звільнення (т.№2, а.с.90), направлення (т.№2, а.с.91), договір про громадські роботи (т.№2, а.с.92), паспорт позивачки (т.№2, а.с.93), диплом позивачки з додатком (т.№2, а.с.94, 95), диплом позивачки з додатком (т.№2, а.с.99), анкета застрахованої особи (т.№2, а.с.98), згода на збір персональних даних (т.№2, а.с.99), наказ про номенклатуру справ (т.№2, а.с.100), номенклатура (т.№2, а.с.101), наказ про ведення журналу вхідної кореспонденції (т.№2, а.с.102), журнал реєстрації вхідних документів (т.№2, а.с.103-111), заяви про надання матеріальної допомоги за 2018, 2017, 2016, 2015, 2013 роки (т.№2, а.с.112, 113, 114, 115, 116), довідка про середні заробіток (т.№2, а.с.177), наказ про надання відпустки від 14 вересня 2018 року (т.№2, а.с.178) розрахунково-платіжні відомості (т.№2, а.с.179, 180, 181, 182), так як вони стосуються часу роботи позивачки у відповідача, її посади та посадових обов`язків; отримання нею відпусток; наявності на підприємстві відомостей, які стосуються сімейного стану позивачки та умов, при яких вона виховує дітей; звернення позивачки на протязі роботи з заявами про отримання відпустки у зв`язку з наявністю дітей та відпустки за особливий характер роботи; виплат, проведених при звільненні позивачки їх розміру та розрахунку; звернення позивачки про виплату компенсації за невикористані відпустки; виплат, які здійснювало підприємство; розміру середнього заробітку позивачки.

Суд вважає належними доказами наступні докази: витяг, наданий на запит ОСОБА_1 від 6 грудня 2018 року з реєстру актів цивільного стану стосовно ОСОБА_21 (т.№1, а.с.21-22), витяг, наданий на запит ОСОБА_1 від 6 грудня 2018 року з реєстру актів цивільного стану стосовно ОСОБА_12 (т.№1, а.с.23-25), довідки РАЦС (т.№1, а.с.26, 27), довідка про осіб, які проживають з позивачкою (т.№1, а.с.28), свідоцтво про народження ОСОБА_11 (т.№1, а.с.93), свідоцтво про народження ОСОБА_11 (т.№1, а.с.125), свідоцтво про народження ОСОБА_9 ( т.№1, а.с.126), відповідь відділу освіти стосовно ОСОБА_10 (т.№1, а.с.147), відповідь учбового закладу стосовно ОСОБА_10 (т.№1, а.с.150), свідоцто про народження ОСОБА_12 (повторне) (т.№1, а.с.151), свідоцтво про народження ОСОБА_11 (т.№1, а.с.152), заява позивачки про прийняття на навчання ОСОБА_11 від 3 червня 2015 року (т.№1, а.с.153), титульний лист та перший лист особової справи учня ОСОБА_11 (т.№1, а.с.156-157), заява позивачки про прийняття на навчання ОСОБА_11 від 19 січня 2008 року (т.№1, а.с.158), акт навчального закладу від 22 травня 2019 року (т.№1, а.с.163), акт мешканців від 3 червня 2019 року (т.№1, а.с.164), відповідь РАЦС стосовно записів про народження (т.№1, а.с.196, 213), заява про визнання батьківства (т.№1, а.с.197-198, 214), свідоцтво про народження ОСОБА_8 (т.№2, а.с.89), так як вони стосуються сімейного стану позивачки, наявності у дітей батьків, участі батьків у вихованні дітей.

Суд вважає належними доказами наступні докази: інструкція з електробезпеки від 7 серпня 2007 року (т.№1, а.с.100-104), наказ про затвердження інструкції з охорони праці від 7 серпня 2007 року (т.№1, а.с.105), журнал інструктажів з питань охорони праці (т.№1, 106-108), свідоцтво про народження ОСОБА_1 (т.№1, а.с.124), так як вони стосуються позовних вимог про компенсацію роботи з використанням комп`ютера.

Рішення учасників ТОВ від 6 грудня 2018 року про звільнення директора (т.№1, а.с.57), заява позивачки стосовно відповідальності керівника (т.№1, а.с.17), не стосуються предмету доказування, а тому є неналежними доказами.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України вважає з числа досліджених у судовому засіданні зазначених вище та визнаних судом належними письмові докази недопустимими є наступні докази: відомість на 30 листопада 2018 року (а.с.29), відомість на 16 січня 2019 року (а.с.30), розрахунок відпускних (а.с.31), розрахунок вихідної допомоги (а.с.32), розрахунковий листок по заробітній платі (а.с.36), розрахунок нарахування відпускних (а.с.38), оскільки вони не підписані посадовими особами, надані позивачкою в копіях, а на вимогу суду оригінали позивачка не надала. Крім того, відомість на 16 січня 2019 року (т.№1, а.с.30), зроблена після звільнення позивачки.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України вважає, що інші, з числа визнаних судом належними письмові докази є допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази, які визнані належними та допустимими, є також достовірними.

Твердження позивачки про те, що заяву про виплату компенсації за відпустку як одинокій матері вона подала 30 листопада 2018 року, спростовується поясненнями відповідача та журналом вхідної кореспонденції, відповідно до яких ця заява надійшла до підприємства 3 грудня 2018 року та подальшими поясненнями про те, що цю заяву вона передала на підприємство 4 грудня 2018 року. Тому це твердження суд вважає недостовірним та не бере до уваги.

Твердження позивачки про те, що 30 листопада 2018 року приїхала на роботу, перед цим вдома зробила нарахування коштів та направила підприємству електронною поштою викликає сумнів, так як вона мала можливість вручити розрахунок безпосередньої на підприємстві.

Твердження позивачки в позові про те, що з боку відповідача була нарахована, але не виплачена компенсація соціальної додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, суд вважає недостовірним, так як у судовому засіданні встановлено, що таких нарахувань відповідач не вчиняв, нарахував компенсацію за невикористані щорічні відпустки, що вбачається з розрахунків (т. №1, а.с.65, 66). Тому це твердження суд не приймає до уваги.

Твердження позивачки про те, що на момент звільнення в її особовій справі була наявна довідка з РАЦСу, в якій підтверджувався її статус одинокої матері, та крім свідоцтв про народження дітей, була довідка про записи в цих свідоцтвах, суд вважає недостовірним, оскільки позивачка зазначила, що ці документи вона підприємству офіційно не представляла. Тому суд це твердження не бере до уваги.

Твердження позивачки про те, що вона працювала більше ніж чотири години на комп`ютері, не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні та спростовується тією обставиною, що згідно інструкції (т.№1, а.с.100-104) заборонена тривалість роботи за комп`ютером більш 4 годин при 8-годинній робочий зміні. Тому це твердження суд вважає недостовірним та не бере до уваги.

Пояснення позивачки про те, що коли вона влаштовувалася на роботу то усно повідомляла, що вона одинока, суд вважає недостовірними, оскільки у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 пояснив, що при прийомі на роботу позивачка зазначала, що в неї в сім`ї «все нормально», тобто не зазначала, що виховує дітей без батька і ці пояснення ОСОБА_4 узгоджуються з тим, що в особовій картці позивачки не зазначено, що вона не одружена, в заяві до учбового закладу (т.№1, а.с.153) в червні 2015 року вона повідомляла, що у сина є батько, в особовій картці на імя її сина та її заяві в 2008 році також зазначала, що у сина є батько. Тому зазначене твердження позивачки суд не бере до уваги.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

Позивачка має дітей: дочку ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та сина ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , відомості про батьків вказаних дітей в свідоцтвах про народження записані зі слів матері, що встановлено судом на підставі довідок (т.№1, а.с.26, 27), свідоцтвами (т.№1, а.с.93, 125, 126).

В заявах до учбового закладу в червні 2015 року позивачка повідомляла, що у сина є батько, в особовій картці на ім`я її сина, в 2008 році також зазначала, що у сина є батько, що встановлено заявою (т.№1, а.с.153), особовою справою (т.№1, а.с.155, 156-157), заявою (т.31, а.с.158).

При прийомі на роботу ОСОБА_1 не зазначала, що у її дітей відсутні батьки, що встановлено поясненнями представника відповідача, особовою карткою (т.№1, а.с.96).

В липні 2017 року на підставі заяви ОСОБА_7 про визнання батьківства, яке він надав на прохання позивачки, видано повторне свідоцтво про народження сина позивачки, внесені зміни у відповідних графах, що встановлено судом на підставі показань свідка ОСОБА_7 , витягу (т.№1, а.с.23-25), свідоцтва (т.№1, а.с.151), заяви (т.№1, а.с.197-198, 214).

22 травня 2019 року навчальний заклад склав акт, згідно якого позивачка повідомляла, що виховує сина сама; з червня 2019 року сусідами позивачки складений акт про те, що з позивачкою та її дітьми особа чоловічої статі на протязі 12 років не проживає, що встановлено актами (т.№1, а.с.163, 164).

ОСОБА_7 участі у вихованні дитини не приймає, що встановлено судом на підставі показань свідка ОСОБА_7 та актів (т.№1, а.с.163, 164).

Позивачка з 1 вересня 2009 року працювала у відповідача, на цей час її доньці виповнилося 16 років, а сину 7 років.

Позивачка з 1 вересня 2009 року по 30 листопада 2019 року працювала в ТОВ на посаді головного бухгалтера, відповідала за правильність нарахувань, на підставі своїх заяв отримувала щорічні відпустки, на підставі своїх заяв отримувала матеріальну допомогу, не подавала заяв про надання їй соціальної відпустки, не повідомляла, що виховує дитину без участі батька, до видачі наказу про звільнення на зверталася про надання соціальної відпустки або відпустки за особливий характер роботи, не подавала заяв про компенсації невикористаних днів як цих відпусток, так і щорічної відпустки. При звільненні позивачки 30.11.2018 року, їй були нараховані та виплачені: компенсація за невикористані щорічні обов`язкові відпустки, вихідна допомога, заробітна плата. Вказані обставини встановлені на підставі таких доказів як: трудова книжка (т.№1, а.с.6-8), наказ від 1 жовтня 2018 року про внесення змін до штатного розпису (а.с.11), наказ про припинення трудового договору (т.№1, а.с.12), заява позивачки про виплату компенсації за соціальну відпустку як одинокій матері (т.№1, а.с.13), заява позивачки про виплату компенсації за відпустку як працівник, який має дітей (т.№1, а.с.14), заява позивачки про виплату компенсації за відпустку як працівник, який має дітей (т.№1, а.с.15), наказ від 1 березня 2018 року про встановлення неповного робочого тижня (т.№1, а.с.16), відомості про застраховану особу (т.№1, а.с.18-20), банківська виписка (т.№1, а.с.33-35), заява позивачки про виплату компенсації за відпустку як за особливі умови праці (т.№1, а.с.37), розрахунок нарахування відпускних (т.№1, а.с.38), виписка стосовно ТОВ (т.№1, а.с.56), наказ про прийняття на роботу ОСОБА_1 (т.№1, а.с.58), заява позивачки про звільнення (т.№1, а.с.59), наказ про скорочення штату (а.с.60), наказ від 1 жовтня 2018 року стосовно режиму роботи (т.№1, а.с.61), наказ про припинення трудового договору (т.№1, а.с.62), розрахункова-платіжна відомість за 30 листопада 2018 року (т.№1, а.с.63), відомість про нарахування коштів від 30 листопада 2018 року (т.№1, а.с.64), розрахунок нарахування відпускних за 30 листопада 2018 року (а.с.65), розрахунок вихідної допомоги від 30 листопада 2018 року (т.№1, а.с.66), акт від 30 листопада 2018 року про відмову підписати акт (т.№1, а.с.67), звіт аудитора (т.№1, а.с.68-80), заяви позивачки про надання допомоги в 2013, 2015, 2016, 2017, 2018 роках, платіжне дорученні від 7 березня 2013 року, відомості про платежі (т.№1, а.с.82-91), книга обліку трудових книжок (т.№1, а.с.94-95), особова картка позивачки, складена 30 червня 2018 року (т.№1, а.с.96), відомості про призначення і переведення, відпустки (т.№1, а.с.97), посадова інструкція позивачки від 7 серпня 2007 року (т.№1, а.с.98-99), наказ від 1 березня 2018 року про встановлення неробочого дня (т.№1, а.с.168), розрахункова відомість за 31 травня 2018 року (т.№1, а.с.169), довідка про доходи позивачки за грудень 2018 року - серпень 2019 року (т.№1, а.с.188), накази про надання відпусток в 2010 - 22017 роках, розрахунки відпускних за 2010-2017 роки), розрахункові відомості, штатні розклади, графіки відпусток (т.№2, а.с.2-32, 34-41, 43-46), заяви позивачки про надання відпустки за липень 2017 року (т.№2, а.с.33, 42), особова картка (т.№2, а.с.82), відомості про призначення, переведення (т.№2, а.с.83), наказ про прийняття на роботу (т.№2, а.с.84), заява про прийняття на роботу (т.№2, а.с.85), наказ про припинення трудового договору від 30 червня 2018 року (т.№2, а.с.16), наказ про припинення трудового договору від 30 листопада 2018 року (т.№2, а.с.16), наказ від 31 серпня 2009 року про звільнення (т.№2, а.с.90), направлення (т.№2, а.с.91), договір про громадські роботи (т.№2, а.с.92), паспорт позивачки (т.№2, а.с.93), диплом позивачки з додатком (т.№2, а.с.94, 95), диплом позивачки з додатком (т.№2, а.с.99), анкета застрахованої особи (т.№2, а.с.98), згода на збір персональних даних (т.№2, а.с.99), наказ про номенклатуру справ (т.№2, а.с.100), номенклатура (т.№2, а.с.101), наказ про ведення журналу вхідної кореспонденції (т.№2, а.с.102), журнал реєстрації вхідних документів (т.№2, а.с.103-111), заяви про надання матеріальної допомоги за 2018, 2017, 2016, 2015, 2013 роки (т.№2, а.с.112, 113, 114, 115, 116), наказ про надання відпустки від 14 вересня 2018 року (т.№2, а.с.178), розрахунково-платіжні відомості (т.№2, а.с.179, 180, 181, 182).

Роботодавець не забороняв позивачці подавати заяви про додаткові відпустки, позивачка на мала бажання писати такі заяви, що встановлено поясненням позивачки, які узгоджуються з тим, що вона на протязі роботи вільно подавала заяви про надання відпусток, матеріальної допомоги.

3 грудня 2019 року до ТОВ надійшла заява позивачки про компенсацію за соціальну відпустку, директором в лівому верхньому кутку заяви вказано: « ОСОБА_17 для прийняття рішення по виплатам прошу надати довідку із РАГСУ, щоб підтвердити статус матері одиначки». 4 грудня 2019 року до ТОВ надійшла заява позивачки про виплату компенсації як робітнику, який має дітей, директором в лівому верхньому кутку заяви за вхідним від 04.12.2018 року вказано: « ОСОБА_17 на момент звільнення заяв про компенсацію додаткової відпустки не подавалось. Відповідних документів також не надавалось про статус матері-одиначки». Після цього будь-яких документів стосовно умов виховання дітей позивачка підприємству не надала. Але надала витяги про те, записи про батька її доньки зроблені за її заявою, а записи про батька сина зроблені 11 липня 2017 року за завою про визнання батьківства. Вказані обставини встановлені на підставі заяв (т.№1, а.с.13, 14) журналу (т.№2, а.с.103-111), витягів (т.№1,а.с21-22, 23-25).

На підприємстві відповідача з 2007 року існує Інструкція, якою заборонена тривалість роботи за комп`ютером більш 4 годин при 8-годинній робочий зміні, з якою позивачка ознайомлена 1 вересня 2009 року, що встановлено інструкцією (т.№1, а.с.100-104), журналом (т.№1, а.с.107).

Середньоденна заробітна плата позивачки складає 464 грн. 86 коп., що встановлено довідкою (т.№2, а.с.177).

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами Конституції України, ЦК України, СК України, КЗпП України, Законом України «Про відпустки».

Згідно ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як передбачено ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст.11 ЦК України , цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства .

Згідно ст. 12 ЦК України , особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Як предбачсно ст.1 КЗпП України , кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників.

Відповідно до ст.74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ст.76 КЗпП України , щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; за особливий характер праці; в інших випадках, передбачених законодавством.

Як передбачено ст.79 КЗпП України, поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів; невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Відповідно до ст. 80 КЗпП України , щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі: порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина п`ята статті 79 цього Кодексу); несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина третя статті 115 цього Кодексу) ; щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, установи, організації, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році; у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом; забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, а також ненадання їх протягом робочого року особам віком до вісімнадцяти років та працівникам, які мають право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами чи з особливим характером праці.

Як пердбачено ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно ст.47 КЗпП України , власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України , при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення ; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як передбачено ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника; якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно ст.182-1 КЗпП України, одному з батьків, який має двох або більше дітей віком до 15 років, одинокій матері, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів; за наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів; зазначена у частині першій цієї статті відпустка надається понад щорічні відпустки, передбачені статтями 75 і 76 цього Кодексу, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переноситься на інший період або продовжується у порядку, визначеному статтею 80 цього Кодексу.

Як пердьачено ст.139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відпустки», державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Як передбачено ст. 2 Закону України «Про відпустки» , право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням; датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Згідно ст.4 Закону України «Про відпустки», установлюються такі види відпусток: 1)щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей.

Як передбачено ст. 7 Закону України «Про відпустки», щорічна додаткова відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці тривалістю до 35 календарних днів надається працівникам, зайнятим на роботах, пов`язаних із негативним впливом на здоров`я шкідливих виробничих факторів, за Списком виробництв, цехів, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України .

Відповідно до ст.8 Закону України «Про відпустки», щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається: окремим категоріям працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням та умовах підвищеного ризику для здоров`я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України; працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою; конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Згідно ст.10 Закону України «Про відпустки», щорічна додаткова відпустка, передбачена статтею 7 та пунктами 1 і 2 частини першої статті 8 цього Закону, надається понад щорічну основну відпустку за однією підставою, обраною працівником. Порядок надання додаткової відпустки з кількох підстав встановлює Кабінет Міністрів України; щорічні додаткові відпустки за бажанням працівника можуть надаватись одночасно з щорічною основною відпусткою або окремо від неї; щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року , щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: жінкам, які мають двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю; одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам

або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про відпустки», щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі: порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина десята статті 10 цього Закону; несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина перша статті 21 цього Закону). Щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі: тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку; виконання працівником державних або громадських обов`язків, якщо згідно з законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати; настання строку відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами; збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням. Щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону.

Згідно ст.12 Закону України «Про відпустки», щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів; невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Як передбачено ст.19 Закону України «Про відпустки», одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, одинокій матері, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарных; за наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про відпустки», додаткові відпустки працівникам, які мають дітей надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Як передбачено ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до позиції 58 підрозділу «Інші види виробництв» розділу XXII «Загальні професії за всіма галузями господарства» Додатку 2 до постанови Кабміну від 17.11.1997 № 1290 «Про затвердження Списків виробництв, робіт, цехів, професій і посад, зайнятість працівників в яких дає право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці», максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці працівників, які працюють на електронно-обчислювальних та обчислювальних машинах складає чотири календарних дні.

Згідно п. 7 «Порядку застосування Списку виробництв, робіт, професій і посад працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я, що дає право на щорічну додаткову відпустку а особливий характер праці», затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 30 січня 1998 року №16, у розрахунок часу, що дає право працівнику на додаткову відпустку, зараховуються дні, коли він фактично був зайнятий на роботах з особливим характером праці не менше половини тривалості робочого дня, установленого для працівників цих виробництв, робіт, професій і посад.

Обговорюючи питання про наявність у позивачки прав на відпустку у зв`язку з роботою за комп`ютером, суд враховує наступне. У судовому засіданні встановлено, що на підприємстві відповідача з 2007 року існує інструкція, якою заборонена тривалість роботи за комп`ютером більш 4 годин при 8-годинній робочий зміні, з якою позивачка ознайомлена 1 вересня 2009 року. Суд виходить з положень ст. 139 КЗпП України, та вважає, що позивачка додержувалася трудової дисципліни, зокрема, вимог вказаної інструкції, а тому не працювала за комп`ютером більше половини робочого часу, доказів роботи позивачки за комп`ютером понад половину робочого часу, не встановлено. При цьому суд також враховує, що за весь час роботи у відповідача, позивачка не зверталася про надання їй відпустки за роботу за комп`ютером. Тому суд приходить до переконання, що остання не мала права на таку відпустку та на компенсацію такої відпустки.

Обговорюючи питання про наявність права у позивачки на відпустку, як одинокої матері, суд бере до уваги наступне.

У судновому засіданні встановлено, що донька позивачки досягла віку 18 років - ІНФОРМАЦІЯ_8 , син позивачки досяг віку 18 років - ІНФОРМАЦІЯ_9 . Суд приходить до переконання, що у судовому засіданні встановлено, що позивачка виховувала дітей без участі батька, а тому на протязі роботи у відповідача була одинокою матір`ю і мала право на відповідну відпустку.

Суд вважає, що обставина виховання матір`ю дітей без участі батька повинна бути доведена робітником шляхом офіційного надання переконливих, достовірних доказів цього роботодавцю. Суд переконаний, що саме позивачка, виходячи з таких, передбачених ст. 3 ЦК України засад цивільного законодавства, як добросовісність та розумність, повинна була шляхом надання відповідачу відповідних документів створити умови для реалізації права на відповідну відпустку. Позивачка таких доказів під час роботи підприємству не надала, а акти, які підтверджують виховання нею дітей без батька, складені після звільнення, відповідачу ці акти не надавалися.

З сукупності положень ст. 76 КЗпП України, ст.ст.4.19, 10,11,12 Закону України «Про відпустки», вбачається, що відпустка одинокій матері надається щорічно в зручний для неї час та може бути перенесена. Таким чином, використання цього виду відпустки залежить від волевиявлення робітника, в даному випадку позивачки. Судом встановлено, що позивачки за час роботи у відповідача жодного разу не зверталася про надання цієї відпустки або про її перенесення, перешкод їй в цьому не вчинялося, бажання отримувати ці відпустки остання бажання не мала. Отже суд приходить до переконання, що позивачка для реалізації свого права на відпустку, як одинока матір, у зв`язку з тим, що вважала себе одинокою матір`ю, ніяких дій під час роботи і до звільнення не приймала.

Вирішуючи питання про наявність у відповідача обов`язку сплатити компенсацію за невикористану відпустку як одинокій матері, суд враховує наступне. З положень ст.ст.3, 24 Закону України «Про відпустки», вбачається, що позивачка, виходячи з встановлених судом фактичних обставин, при звільненні мала право на отримання компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, так як особа, яка виховувала до 31 травня 2011 року двох дітей, а в подальшому одну дитину без участі батьків. Також вона мала право на надання невикористаної відпустки з цих підстав з наступним звільненням.

Отже отримання компенсації або надання невикористаної відпустки залежало від волі позивачки. Виходячи із передбачених ст. 3 ЦК України таких засад як добросовісність та розумність, як положень ст. 12 ЦК України про те, що особа здійснює свої цивільні права вільно, суд приходить до переконання, що позивачка мала вчинити певні активні дії для отримання компенсації, але під час роботи цих дій не вчинила.

Виходячи з положень ст.11 ЦК України, підставою для виникнення обов`язку виплатити при звільненні компенсацію за невикористану відпусту є відповідна заява, яку робітник зобов`язаний подати до свого звільнення роботодавцю. Суд бере до уваги, що в силу своїх особистих міркувань особа вільна не користуватися своїми правами, відмовитися від них, примусити її користуватися поза її волею цими правами, зокрема на відпусту або компенсації відпустки, ніхто не вправі. ОСОБА_1 за весь час роботи жодних активних дій щодо реалізації права не додаткові відпустки або отримання компенсації на вчиняла, на вчиняла дій щодо отримання компенсації під час процедури звільнення, до видання наказу про її звільнення. Для реалізації цього права позивачка мала надати підприємству документи, які підтверджують факт виховання дітей без батька, подати заяви про надання відпустки, подати заяви про виплату компенсації.

Приймаючи до уваги положення ст.1 КЗпПП України, слід прийти до висновку, що після звільнення 30 листопад 2018 року позивачка перестала бути працівником, а тому її дії з приводу отримання компенсації вчинені поза межами трудових відносин.

Заяви позивачки про виплату компенсації за невикористані відпустки, які були подані позивачкою після звільнення, не породжували для відповідача будь-яких обов`язків.

На протязі роботи у відповідача, позивачка при отриманні щорічних відпусток, жодного разу не зазначала, що має право на додаткову відпустку, як одинока матір.

Суд приходить до переконання, що для виплати робітнику в день його звільнення всіх належних сум, у роботодавця повинні бути передбачені для різного роду виплат підстави. В даному випадку у відповідача повинні були наявними докази того, що позивачка є одинокою матір`ю, але таких достатніх, достовірних, отриманих в належний спосіб доказів, у вигляді як-то актів, довідок, повідомлень або інших, у відповідача не було. Суд переконаний, що саме позивачка, виходячи з таких, передбачених ст. 3 ЦК України засад цивільного законодавства як добросовісність та розумність, повинна була шляхом надання відповідачу відповідних документів та заяв створити умови для цих виплат.

Також суд враховує, що саме позивачка була зобов`язана нараховувати заробітну плату та інші платежі, але під час роботи, до свого звільнення, не вчинила розрахунків, не забезпечила офіційного надходження на підприємство документів, які б надавали підстави для додаткової відпустки, а, в разі невикористання, компенсації.

Таким чином невиплата компенсації сталася внаслідок поведінки позивачки.

Що стосується виплати позивачці при звільненні компенсації за невикористану щорічну обов`язкову відпустку, то ця виплати вчинена відповідачем на підставі розрахунку, підписаного позивачкою, яка в такий спосіб виразила волю отримати компенсацію.

Отже ненадання відповідачем відпусток позивачці, як одинокій матері, та невиплата компенсації за невикористані відпустки, сталися внаслідок дій позивачки, а тому відповідач її права не порушив, шкоду не завдав, а тому підстав для стягнення компенсації за невикористані відпустки, як одинокій матері, не мається.

Судом також встановлено, що при звільненні позивачки їй були виплачені певні суми, спір про правильність цих виплат відсутній.

Таким чином, суд приходить до переконання, що відповідач в день звільнення позивачки виконав покладені на нього ст.ст.47, 116 КЗпП України обов`язки щодо проведення з ОСОБА_1 розрахунку та виплати всіх належний їй сум.

Невиплата компенсації за відпустку, як одинокій матері, сталася не з вини роботодавця, що виключає передбачений ст. 117 КЗпП України обов`язок підприємства сплатити середній заробіток за час затримки.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачка необґрунтовано звернулася до суду, так як її права відповідач не порушив.

Отже, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що в задоволенні позову належить відмовити повністю.

Стосовно вимог позивача в частині стягнення судових витрат суд зазначає.

Відповідно до ч.1, ч. 3 п.1, 2 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються, зокрема, з витрат, пов`язаних з розглядом справи; до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, які підтверджені документально.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, то з позивачки на користь відповідача належить стягнути понесені відповідачем витрати: на професійну правничу допомогу у сумі 2407 грн. 94 коп. та на проведення перевірки аудитором у сумі 3500 грн. 00 коп., які документально підтверджені і є обґрунтованими.

Керуючись ст.43 Конституції України, ст.ст.3, 11, 12, 15, 16 ЦК України, ст.6 СК України, ст.ст. 1, 74, 76, 79, 80, 83, 47, 116, 117, 182-1, 139 КЗпП України, ст.ст. 1-4, 7, 9, 10-12, 19, 20, 24 Закону України «Про відпустки», ст.ст. 2, 3, 4, 12,13, 76-81,89, 95, 133, 141, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Промислове Транс Агентство» (місцезнаходження: м. Кривий Ріг, вул.. Святогеоргіївська, буд. 2, офіс 3, ) про стягнення середнього заробітку - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Промислове Транс Агентство» судові витрати: витрати на правову допомогу - у сумі 2407 грн. 94 коп., витрати на спеціаліста - у сумі 3500 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 29 червня 2021 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов