Ухвала

30 червня 2021 року

місто Київ

справа № 554/11212/14

провадження № 61-10197ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Виконавчий комітет Октябрської районної в м. Полтаві ради,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 травня 2021 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2014 року, з врахуванням виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено.

Здійснено обмін частини спадщини, а саме: гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , автогаражний кооператив «Восход», автомобіль марки ВАЗ 21-61, номерний знак НОМЕР_1 , та права на банківські рахунки, що належали ОСОБА_3 , яку повинен був отримати ОСОБА_1 , та боргу у розмірі 26 407, 00 грн (станом на 1993 рік) на 1/2 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що спадкоємці мають право на поділ спадкового майна відповідно до статей 1278, 1280 ЦК України (у редакції 2004 року), а також кожний зі співвласників у праві спільної часткової власності має право на виділення належної йому частки у праві в натурі. Оскільки ОСОБА_1 не має можливості отримати частину спадщини після смерті своєї матері через існування перешкод зі сторони ОСОБА_2 , вона може бути зарахована в рахунок погашення виділеної йому 1/2 частки квартири, що належить йому на праві власності.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 22 грудня 2014 року роз`яснено, що заочне рішення Октябрського районного суду від 12 листопада 2014 року, яким здійснено обмін частини спадщини, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 .

Додатковим рішенням Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2014 року та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2019 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 право власності на гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у автогаражному кооперативі «Восход», за нею або за ОСОБА_2 у визначеному законом порядку зареєстровано не було, свідоцтво про право на спадщину на нього сторонам не видавалося. Отже, суд першої інстанції безпідставно включив зазначене нерухоме майно до переліку спадкового майна, частину якого повинен був отримати ОСОБА_1 .

Також автомобіль марки ВАЗ 21-61, номерний знак НОМЕР_1 , 1988 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 1993 року зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 .

Грошова оцінка як гаража, так і автомобіля, позивачем не проводилася, клопотання про призначення відповідної судової експертизи ним не заявлялося.

Вирішуючи питання про припинення права ОСОБА_2 на 1/2 частки квартири та державну реєстрацію права власності на зазначену частку за ОСОБА_1 , суд першої інстанції у порушення статті 365 ЦК України не врахував, що частка, належна ОСОБА_2 , не є незначною.

Також суд першої інстанції не встановив обставин та не навів доказів, які б свідчили про неможливість спільного володіння та користування сторонами зазначеною квартирою, а також що припинення права ОСОБА_2 на належну йому 1/2 частку квартири не завдасть йому істотної шкоди, не визначив ринкову вартість квартири.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини другої статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому можливість зарахування будь-яких інших грошових або майнових зобов`язань в рахунок виділення належної іншій особі частки норми згаданої статті не передбачають.

Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанова Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року залишена без змін.

Суд касаційної інстанції врахував, що квартира АДРЕСА_3 на праві спільної часткової власності по 1/2 частці належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Верховний Суд визнав, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що здійснення обміну частини спадщини між сторонами завдасть відповідачу істотної шкоди та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших.

Стислий виклад позиції заявника

ОСОБА_1 у грудні 2020 року звернулася до суду апеляційної інстанції із заявою про перегляд постанови Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року за нововиявленими обставинами.

Заява обґрунтовувалася тим, що позивач не був обізнаний про оціночну вартість спірного майна, тому зазначене унеможливило виконання позивачем вимог статті 365 ЦК України.

ОСОБА_1 у жовтні 2020 року отримано відомості медичної установи, які були актуальними на час подання у серпні 2014 року позову, які виключають можливість спільного користування спірною квартирою з відповідачем, що дає підстави для висновку про те, що право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено за наявності підстав, визначених у пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, які є самостійними для задоволення позову, при цьому, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Також заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не задовольнив усне клопотання про допит свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

На переконання ОСОБА_1 , наведені факти є нововиявленими обставинами, які маюсь істотне значення для правильного вирішення справи та які не були встановлені судом і не могли бути відомі на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Стислий виклад змісту рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Полтавського апеляційної суду від 18 травня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду апеляційної інстанції відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи ОСОБА_1 щодо наявності нововиявлених обставин, які можуть слугувати підставою для перегляду судового рішення, а саме: оціночна вартість майна, наявність медичної документації на підтвердження неможливості спільного проживання у спірній квартирі, а також те, що заявник самостійне несе тягар утримання нерухомого майна, визнав їх такими, що не є нововиявленими обставинами у розумінні статті 423 ЦПК України, а є новими доказами, які не оцінювалися судами першої та апеляційної інстанцій.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 17 червня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 травня 2021 року, залишити без змін заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2014 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суд апеляційної інстанції, зазначаючи, що наведені заявником докази є новими доказами, а тому не можуть бути підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами, не дослідив зазначені докази.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції, не задовольнив усне клопотання позивача про допит свідків, а також не врахував, що відсутні докази виконання сторонами вимог статей 360, 366 ЦПК України.

Також заявник посилається на те, що судді Пилипчук Л. І., яка входить до складу колегії суддів апеляційного суду, заявлено обґрунтований відвід, оскільки зазначена суддя входила до складу колегії суддів апеляційного суду, яка здійснювала розгляд справи № 544/11147/19, за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції ухвалено рішення про його скасування та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина четверта, п`ята статті 423 ЦПК України).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На переконання заявника, нововиявленими обставинами є:

- оцінка майна;

- наявність медичної документації на підтвердження неможливості спільного проживання у спірній квартирі;

- самостійний тягар утримання спірної квартири.

Оцінка доводів касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2014 року та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , зробив висновок, що суд першої інстанції не встановив обставин та не встановив доказів, які б свідчили про неможливість спільного володіння та користування сторонами спірною квартирою.

Проте, зміст рішення суду апеляційної інстанції від 26 вересня 2019 року та рішення суду касаційної інстанції від 06 лютого 2020 року свідчить про те, що найважливішою підставою відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 є те, що здійснення обміну частини спадщини між сторонами завдасть відповідачу істотної шкоди та призведе до порушення принципу рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших.

Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду про те, що належна відповідачу ОСОБА_2 частка у праві спільної часткової власності на квартиру, яка складає 1/2, не є незначною, у справі відсутні та судом не встановлено наявність доказів на підтвердження того, що припинення права відповідача на зазначену частку нерухомого майна не завдасть йому істотної шкоди.

Зазначене є визначальним під час вирішення питання здійснення обміну частини спадщини, зокрема щодо спірної квартири та застосування положень статті 365 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи ОСОБА_1 щодо наявності нововиявлених обставин, зробив висновок, що посилання заявника на отримання ним відомостей про оціночну вартість майна, наявність медичної документації на підтвердження неможливості спільного проживання сторін у спірній квартирі та самостійне несення ним витрат з утримання майна, не є нововиявленими для справи обставинами, а є новими доказами.

Верховний Суд погоджується із таким висновком суду апеляційної інстанції та додатково зазначає, що ОСОБА_1 , перебуваючи у процесуальному статусі позивача, на власний розсуд реалізує свої процесуальні права та обов`язки, тобто, обґрунтовуючи позов та надаючи письмові докази на підтвердження своїх доводів та міркувань позивач самостійно визначає межі позовних вимог та обсяг доказів на їх підтвердження.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення рішення суду першої інстанції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України (у редакції на час ухвалення рішення суду апеляційної інстанції від 26 вересня 2019 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи позовні вимоги та доводячи неможливість спільного із відповідачем проживання у спірній квартирі й припинення його права на частку в праві власності, зобов`язаний був надати усі наявні письмові докази, зокрема й про вартість майна та на підтвердження неможливості спільного проживання - медичні рекомендації, висновки тощо. У разі неможливості подання позивачем письмових доказів, які мають значення для вирішення справи, позивач вправі був заявити відповідне клопотання про витребування таких доказів.

Доводи касаційної скарги не містять посилань на наявність перешкод в отриманні ОСОБА_1 письмових доказів як у суді першої інстанції, так й під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, а так само як і для заявлення відповідних клопотань.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що відомості про вартість майна та докази на підтвердження неможливості спільного проживання у спірній квартирі, отримані ОСОБА_1 після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення, яким скасовано заочне рішення суду першої інстанції, є новими доказами у справі, наявність яким не може слугувати підставою для перегляду судових рішень.

Суд апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали правильно зазначив про відсутність такої обов`язкової ознаки для перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, як наявність нових обставин, істотних для справи.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду апеляційної інстанції, апеляційний суд правильно виходив з того, що наведені заявником підстави та обставини не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України та не можуть бути підставою для скасування судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 599/1031/19 (провадження № 61-21555св19).

Доводи касаційної скарги про наявність обґрунтованого відводу судді Пилипчук Л. І., яка входить до складу колегії суддів апеляційного суду, оскільки зазначена суддя входила до складу колегії суддів апеляційного суду, яка здійснювала розгляд справи № 544/11147/19, за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції ухвалено рішення про його скасування та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , Верховний Суд відхиляє, оскільки участь судді у розгляді справи не перешкоджає її участі у розгляді іншої справи, предметом якої є інший позов, заявлений з інших підстав та який має не тотожний предмет позову.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції, не задовольнив усне клопотання позивача про допит свідків, а також відсутні докази виконання сторонами вимог

статей 360, 366 ЦПК України, Верховний Суд відхиляє, оскільки зазначене стосується перегляду постанови Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 06 лютого 2020 року.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені в скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 травня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Октябрської районної в м. Полтаві ради, про обмін частини квартири, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко