Справа № 462/5832/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/2895/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , їх представника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Пилип`юк Г.М. від 30 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» про усунення перешкод в користуванні горищним приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить прийняти окрему ухвалу в порядку ст. 262 ЦПК України і скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на поданих відповідачем до матеріалів справи підроблених в копіях технічних паспортів по будинковолодінню, датованих до 28.09.1999р. у яких на плані мезоніну до горищних приміщень площею 5,30 м.кв. зазначені двері для входу з приміщення коридору під літ.1-7 та цегляна перегородка між приміщеннями під літ. 1-10, площею 11,70 м.кв. та горищем площею 5,30 м.кв. демонтовані відповідачем ОСОБА_4 . Зазначена обставина об`єктивно свідчить про те, що до 28.09.1999р. спірні двері та цегляна перегородка не були демонтовані на час складання такого технічного паспорта третьою особою з виходом на місце обстеження будинковолодіння. Вказує, що в судовому засіданні позивач звертав увагу на ці ознаки підроблення офіційних документів відповідачами та їх використання та просив суд винести окрему ухвалу на адресу органу досудового слідства в порядку, визначеному ч.1 ст. 262 ЦПК України, проте суд знехтував цим клопотанням позивача та безпідставно ухилився від виконання покладеного на нього обов`язку цим процесуальним законом, адже відповідно вимог ст. 2 КПК України застосування кримінального закону є обов`язковим.

В судове засідання представник третьої особи не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за відсутності їх представника зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Також, судом апеляційної інстанції було допитано як спеціаліста інженера (експерта) ОКП ЛОР БТІ та ЕО з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника на підтримання апеляційної скарги, відповідачів та їх представника в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, заперечення на позовну заяву, клопотання-заперечення на позов, заперечення на заперечення, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, а також усних та письмових пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 321 ЦК України, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач та відповідачі є співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 . Згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17.10.2003 року ОСОБА_4 виділено в користування приміщення під літерою 1-4 площею 20 м.кв., 1-10 площею 12 м.кв., підвальне приміщення під номером АДРЕСА_2 , виділено в користування ОСОБА_3 жилі приміщення під літерою 1-9 площею 12,1 м.кв., 1-9 площею 14,2 м.кв., підвальне приміщення під цифрою 6 і сарай Е, виділено у користування ОСОБА_1 жилі приміщення 1-6 площею 12,3 м.кв., 1-5 площею 16,6 м.кв., сарай Б. В спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_7 залишено підвальне приміщення під цифрою 3 площею 10,6 м.кв. Решту приміщень в будинку АДРЕСА_1 залишено в спільному користуванні співвласників. Дослідженням інвентаризаційної справи на будинок по АДРЕСА_1 встановив, що станом на 12.03.1999 рік на плані будівлі мезоніні відсутнє позначення дверей між горищем пл. 5,3 м. кв. та коридором 1-7. Так само відсутнє вказане позначення дверей і на поверхневому плані мезоніну в технічному паспорті від 22.11.2006 року. (оригінал плану будівлі від 11.03.1999 року знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи, оригінал технічного паспорту від 22.11.2006 року оглянутий в судовому засіданні). Наведені обставини свідчать про відсутність підстав для задоволення вимог позивача щодо поновлення дверного проходу до такого з коридору під №1-7, оскільки наявність такого в минулому не підтверджується дослідженими судом доказами. Долучений технічний паспорт від 28.09.1999 року в оригіналі не представлений. Водночас, позивачем не надано суду доказів на підтвердження самовільного демонтажу саме відповідачами цегляної перегородки між приміщенням №1-10 та горищним приміщенням пл.5,3 кв.м. розташованим біля коридору під 1-7. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з технічних паспортів від 12.03.1999 року та 22.11.2006 року, прохід до спірного приміщення горища, можливий лише через житлову кімнату на другому поверсі під літ.1-10, яка згідно рішення суду виділена ОСОБА_4 , шляхом проходу через цю кімнату, та без згоди останнього чи без встановлення окремого порядку користування чужою власністю є неможливим. А тому обраний позивачем спосіб захисту своїх прав передбачає право користування чужим майном, суперечить положенням ст. 321 ЦК України та не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини ж які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

04.11.2016р. ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «БТІ та ЕО», ОСОБА_7 , у якому просила:

?зобов`язати ОСОБА_4 поновити цегляну перегородку між приміщеннями №1-10 та горищним приміщенням пл. 5,30 кв.м., розтащованим біля коридору під №1-7, та поновити дверний прохід до такого з коридору під літ. №1-7 на мезоніні;

?а, також, зобов`язати відповідачів надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей до мезоніну.

23.02.2018р. ОСОБА_1 подала суду уточнення позовних вимог, у якому просила виключити ОСОБА_7 із числа третіх осіб у справі.

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.10.2003 року відповідачам надано в одноособове користування приміщення, розташовані в мезоніні в будинку садибного типу АДРЕСА_1 під №1-8 пл.12,1 кв.м. та під №1-10 пл.12,1 кв.м. та під №1-9 пл.14,2 кв.м., а решту приміщень залишено в спільному користуванні сторін співвласників будинку. Відповідач ОСОБА_4 замурував вхідні двері з коридору під 1-7 до горищного приміщення пл.5,3 кв.м. та ліквідував цегляну перегородку між приміщеннями літ.1-10 до цього приміщення, чим самоуправно заволодів в одноособове користування усім лівим крилом мезоніну. Позивач не має доступу до горищного приміщення пл. 5,3 м.кв., розташованого в мезоніні поруч з приміщенням під №1-10 через відсутність окремих входів до таких з коридору під №1-7, та позбавлена права на користування вказаним горищним приміщенням.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право

в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

За ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Також, відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За статтею ж 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Окрім наведеного ст. 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Також, згідно ст. 368 ЦК України, Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За ст. 369 ЦК України, Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Крім цього, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності в тому числі спільної часткової та сумісної, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника (в тому числі частини майна) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна чи його частини право вимагати усунення будь-яких порушень його права, зокрема, права користування.

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 є власницею 5/18 та співвласницею будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням від 04.01.1999 року (Т.1 а.с. 25).

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 також є співвласниками вказаного вище будинку, яким також належить по 5/18 часток будинку.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 17.10.2003 року у справі №2-2754/2003 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про встановлення порядку користування жилим будинком:

ОСОБА_4 виділено в користування жилі приміщення під літерою 1-4 площею 20 м.кв., 1-10 площею 12 м.кв., підвальне приміщення під номером IV та гараж В;

виділено в користування ОСОБА_3 жилі приміщення під літерою 1-8 площею 12,1 м.кв., 1-9 площею 14,2 м.кв., підвальне приміщення під цифрою VI і сарай Е;

виділено у користування ОСОБА_7 жиле приміщення 1-3 площею 12,3 м.кв., сарай Г;

виділено у користування ОСОБА_1 жилі приміщення 1-6 площею 12,3 м.кв., 1-5 площею 16,6 м.кв., сарай Б.

В спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_7 залишено підвальне приміщення під цифрою ІІІ площею 10,6 м.кв.

Решту приміщень в будинку АДРЕСА_1 залишено в спільному користуванні співвласників.

З матеріалів даної справи, справи №2-2754/2003 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про встановлення порядку користування жилим будинком, інвентаризаційної справи на будинок, а, також, оригіналів технічних паспортів будинку за 1994, 1996, 1999 та 2006 роки вбачається, що решту приміщень, які були залишені згаданим рішенням у спільній власності співвласників будинку, відповідно і у їх спільному користуванні, є, зокрема, на першому поверсі коридор (тамбур) 1-1 площею 4,6 кв.м., коридор 1-2, площею 9,6 кв.м., на на мезоніні будинку коридори 1-7 площею 9,4 кв.м. та 1-11 площею 5,3 (5.2) кв.м., а також чотири горищних приміщення по кутах будинку, між якими розташовані виділені відповідачам житлові кімнати 1-10, площею 12 кв.м., 1-8, площею 12.1. кв.м. та 1-9, площею 14.2. кв.м. Серед вказаних чотирьох горищних приміщень є і спірне приміщення, що межує із приміщенням кімнати 1-10, площею 12 кв.м. та коридором 1-7 пл. 5,30 кв.м.

Також, як вбачається з матеріалів даної справи, справи №2-2754/2003 та оригіналів технічних паспортів та інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 станом на 1972 рік, 1985рік, існував прохід між спірним горищним приміщенням пл. ОСОБА_8 та коридором під номером 1-7 та існувала перегородка між горищем пл. 5,3 кв.м. та житловим приміщенням 1-10.

В подальшому відповідачем ОСОБА_4 перегородка між горищним приміщенням та приміщенням 1-10 була самовільно демонтована за рахунок чого збільшена житлова кімната 1-10 до 17,7 кв.в. Вказані зміни виявлені 1999 року.

Згодом вказаним відповідачем відновлена перегородка між приміщеннями 1-10 та горищним, однак тимчасова, не повноцінна, якою така була до цього.

Також, з поверхового плану на будинок за 1999 рік, вбачається, що прохід між горищем пл. 5,3 к.м. та коридором під номером 1-7 теж було замуровано, натомість влаштовано прохід між горищем пл. 5,3 кв.м. та житловим приміщенням 1-10 через нововлаштовану (відновлену) перегородку.

Відтак, відповідач ОСОБА_4 фактично замурував прохід між горищним приміщенням пл. 5,3 к.м. та коридором під номером 1-7 та демонтував повноцінну перегородку між горищем пл. 5,3 кв.м. та житловим приміщенням 1-10 та фактично приєднав вказане приміщення горища до кімнати 1-10 збільшивши її площу.

Вчинені такі дії відповідачем самовільно без будь-яких дозволів, рішень уповноважених органів і основне без погоджень співвласників будинку, у спільній власності яких таке спірне горищне приміщення перебуває і зараз, зокрема, і позивачки.

Зважаючи на те, що спірне горищне приміщення перебуває у спільній власності та користуванні усіх співвласників будинку та те, що таке фактично самовільно захоплено відповідачем ОСОБА_4 та приєднано до житлової кімнати, яка надана йому у користування, слід вважати, що ним чиниться перешкоди позивачці ОСОБА_1 у користуванні спірним приміщенням, яке є у спільній власності усіх співвласників будинку, зокрема, і її власності.

Крім цього, як вбачається із доводів позивачки, чого відповідачами не заперечувалось і не спростовано у позивачки відсутні ключі від мезоніну будинку, де розташовані шість приміщень будинку, що перебувають у спільній власності і користуванні усіх співвласників будинку та мезоніном фактично користуються лише відповідачі, хоч право на користування частиною приміщень такого наявне і у позивачки.

Тому, доводи позову та апеляційної скарги слід вважати обґрунтованими та такими, що помилково не взяті до уваги судом першої інстанції, а тому позов та апеляційну скаргу слід задовольнити та зобов`язати ОСОБА_4 поновити цегляну перегородку між приміщеннями №1-10 та горищним приміщенням пл. 5,30 кв.м., розташованим біля коридору під №1-7 в мезоніні в будинку садибного типу АДРЕСА_1 та поновити дверний прохід до такого з коридору під літ. №1-7 на мезоніні, а також зобов`язати обох відповідачів надати позивачці ключі від вхідних дверей до мезоніну в будинку садибного типу АДРЕСА_1 .

Однак, згадані вище роботи по відновленню перегородки та дверного проходу відповідачеві ОСОБА_4 слід провести з дотриманням будівельних норм і правил без шкоди для цілісності будинку та його окремих приміщень.

Оскаржуване ж рішення суду відповідно слід скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» про усунення перешкод в користуванні горищним приміщенням задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_4 поновити цегляну перегородку між приміщеннями №1-10 та горищним приміщенням пл. 5,30 кв.м., розташованим біля коридору під №1-7 в мезоніні в будинку садибного типу АДРЕСА_1 та поновити дверний прохід до такого з коридору під літ. №1-7 на мезоніні.

Зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей до мезоніну в будинку садибного типу АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 липня 2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Ю.Р. Мікуш

М.М. Шандра