Номер провадження: 22-ц/813/3658/21
Номер справи місцевого суду: 501/3955/20
Головуючий у першій інстанції Тюмін Ю.О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця ВП 61796297 від 11 квітня 2020 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Іллічівського міського суду Одеської області по справі №501/112/2013ц від 15 листопада 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 210 076,12 гривень, на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Тюміна Ю.О. 03 грудня 2020 року у м. Чорноморськ Одеської області, -

встановила:

23 листопада 2020 року боржник звернувся зі скаргою на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 11 квітня 2020 р., у якій просив поновити йому строк на подання скарги на дії державного виконавця; просив скасувати постанову державного виконавця ВП 61796297 від 11 квітня 2020 р. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Іллічівського міського суду Одеської області по справі № 501/112/2013ц від 15 листопада 2013 р. про стягнення з нього на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 210 076,12 грн. Боржник просив зобов`язати державного виконавця повернути виконавчий лист стягувачу.

Свою заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що 15 листопада 2013 р. Іллічівський міський суд Одеської області видав виконавчий лист на виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області по справі № 501/112/2013ц про стягнення з нього на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 210 076,12 грн.

11 квітня 2020 р. державний виконавець Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кудряшова Т.І. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа Іллічівського міського суду Одеської області, і ця постанова, на думку заявника, є незаконною та підлягає скасуванню з таких підстав:

згідно ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р., в редакції, чинній на час набрання рішенням законної сили, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. А виконавчий документ востаннє перебував на виконанні 24 вересня 2015 р., тобто, на момент відкриття виконавчого провадження було пропущено строк пред`явлення виконавчого документу до виконання;

відповідно до п. 2 ч. 4 ст. ЗУ «Про виконавче провадження від 02 червня 2016 р., виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Тому, державний виконавець був зобов`язаний повернути виконавчий документ без прийняття до виконання.

раніше заявнику нічого не було відомо про заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 жовтня 2013 р., на підставі якого виданий виконавчий лист. Він дізнався про це рішення суду, коли 17 квітня 2020 року отримав постанову про відкриття виконавчого провадження. Він пропустив десятиденний строк оскарження постанови через поважні причини. Спочатку він звернувся із заявою про перегляд заочного рішення, однак після того, як 16 листопада 2020 року він отримав ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2020 р., якою йому було відмовлено в перегляді заочного рішення, він вирішив оскаржити постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Іллічівського?міського суду Одеської області 03?грудня 2020 року було відмовлено боржнику ОСОБА_1 у поновленні строку на подання скарги на постанову про відкриття виконавчого провадження, також відмовлено боржнику ОСОБА_1 у задоволенні скарги на постанову державного виконавця ВП 61796297 від 11 квітня 2020 р. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Іллічівського міського суду Одеської області по справі № 501/112/2013ц від 15 листопада 2013 р. про стягнення з нього на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 210 076,12 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення ухвалу першої інстанції, та постановити нове судове рішення, яким вимоги скарги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що строк на оскарження постанови був пропущений ОСОБА_1 через поважні причини. Так, спочатку апелянт звернувся із заявою про перегляд заочного рішення, однак після того, як 16 листопада 2020 року отримав ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2020 р., якою йому було відмовлено в перегляді заочного рішення, він вирішив оскаржити постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження. Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що 17 березня 2020 року на всій території України був введений карантин, під час якого процесуальні строки продовжувалися автоматично, незалежно від волі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що 01 жовтня 2013 року Іллічівський міський суд Одеської області постановив заочне рішення, яким задовольнив позов ПАТ «Ощадбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

Виконавчий лист з виконання цього рішення неодноразово направлявся на примусове виконання, однак кожного разу виконавче провадження завершувалося на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України про виконавче провадження, востаннє 04 жовтня 2016 р. (а.с. 14).

11 квітня 2020 року Державний виконавець Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кудряшова Т.І. винесла оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 501/112/2013ц, виданого 15 листопада 2013 р. Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 210 076,12 грн. (а.с. 10).

17 квітня 2020 року боржник отримав оскаржувану постанову, що підтверджується відміткою поштового штампу (а.с. 8), та не заперечується самим боржником.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у заяві про перегляд заочного рішення (а.с. 1113).

23 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 жовтня 2013 р. (а.с. 28 30).

Крім того, 23 листопада 2020 року боржник звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження (а.с. 2 4).

Відповідно до ст. 1291 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» (надалі Закон) визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до Закону в редакції станом на 15 листопада 2013 р. (дата видачі виконавчого листа), п. 2 ч. 1 ст. 22 передбачав, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Згідно даних державної виконавчої служби, востаннє виконавче провадження відносно ОСОБА_1 зі стягнення боргу було завершене у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону 04 жовтня 2016 року. Тобто, на момент відкриття виконавчого провадження - 11 квітня 2020 року, минуло 3 роки та 5 місяців.

Таким чином, судом першої інстанції було вірно встановлено, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання було пропущено.

Однак, боржником ОСОБА_1 було пропущено строки для подання скарги на постанову державного виконавця від 11 квітня 2020 року про відкриття виконавчого провадження, без зазначення поважних причин такого пропуску.

Завданням встановлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання є необхідним для забезпечення реалізації принципу юридичної визначеності, щоб особа невиправдано тривалий час не перебувала у стані невизначеності в очікуванні настання негативних наслідків, в даному випадку стягнення боргу за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

У скарзі боржник ОСОБА_1 зазначає, що вперше дізнався про наявність цього боргу та, відповідно, рішення суду 17 квітня 2020 року, коли отримав копію постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 11 квітня 2020 р. Ці обставини підтвердив в судовому засіданні суду першої інстанції також і його представник. Тобто, боржник не перебував у стані невизначеності в очікуванні виконання відносно нього рішення, оскільки не знав про нього.

Водночас, відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Боржник звернувся до суду лише зі спливом 7 місяців починаючи з дня, коли він отримав копію оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження відносно нього.

Відповідно до ч. 2 ст. 449 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Питання поновлення процесуального строку не є абсолютним і не може застосовуватися автоматично. Європейський суд з прав людини у справі Пономарьов проти України при розгляді питання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження рішення зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Однак, як вірно вказано в ухвалі суду, боржником не доведено, що строк для подання скарги був пропущений ним з поважних причин. Відсутні обставини об`єктивної дійсності, які перешкоджали боржнику звернутися до суду у встановлений строк. На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що пропущений ОСОБА_1 строк для подання скарги не може бути поновлений судом, а тому у задоволенні скарги необхідно відмовити.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що спочатку апелянт звернувся із заявою про перегляд заочного рішення, однак після того, як 16 листопада 2020 року отримав ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2020 р., якою йому було відмовлено в перегляді заочного рішення, він вирішив оскаржити постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження. Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що 17 березня 2020 року на всій території України був введений карантин, під час якого процесуальні строки продовжувалися автоматично, незалежно від волі сторін.

Колегія суддів зазначає, що правовим обґрунтуванням скарги ОСОБА_1 є те, що на момент відкриття виконавчого провадження стягувачем було пропущено строк пред`явлення виконавчого документу до виконання. Таким чином, апелянтом не доведено, яким саме чином подання скарги на постанову державного виконавця є взаємопов`язаним зі зверненням боржника із заявою про перегляд заочного рішення, та що саме перешкоджало ОСОБА_1 звернутися зі скаргою на постанову державного виконавця у строк, передбачений Законом.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Іллічівського?міського суду Одеської області 03?грудня 2020 року постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Іллічівського?міського суду Одеської області 03?грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 02 липня 2021 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе