Справа № 450/3157/17 Провадження № 2/450/243/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2021 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі :

головуючого-судді Мельничук І. І.

при секретарі Покидько Л. Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Шаравара Оксана Романівна, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визнати за позивачкою право власності на 1/2 об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку та господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_1 , проживала разом з ОСОБА_4 , з яким були знайомі з листопада 2001 року та почали проживати однією сім`єю з червня 2002 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 раптово помер. Позивачка з ОСОБА_4 проживали разом протягом 15 років, останні 14 років за адресою АДРЕСА_1 , вели спільне господарство мали спільний побут та подружні стосунки, однак шлюбу так і не зареєстрували, оскільки всі кошти вкладали у реконструкцію будинку, а весілля вирішили зробити після її завершення. 14 червня 2002 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_4 було придбано будинок з земельною ділянкою у АДРЕСА_2 ), що складався з однієї житлової кімнати площею 22,1 м.кв, кухні та господарських будівель, хвіртки та огорожі. Земельна ділянка становить 0,4333 га. Таким чином, в червні 2002 року вони переїхали проживати в с. Липники, але на зимовий період переїжджали у житлові помешкання, які винаймали. Так, зимою 2003 - 2004 років вони проживали у с. Чишки, а пізніше 2004-2005 роки в с.Підсадки, оскільки придбаний будинок був дерев`яний та не придатний для проживання у зимовий час, з 2005 року остаточно переїхали проживати в с. Липники. Таким чином, з червня 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 мали місце фактичні шлюбні відносини тобто проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з земельною ділянкою, розташований в АДРЕСА_2 . Звернутися до нотаріальної контори за виділенням частки спільного майна подружжя позивачка не має змоги оскільки шлюб між нею та спадкодавцем зареєстровано не було. За час спільного проживання ними було здійснено істотне поліпшення придбаного майна, а саме в період 2004 - 2006 років замість дерев`яних стін зведено цегляні, залито новий фундамент, в 2008 по новому здійснено підключення електропостачання. Позивачка з ОСОБА_4 за спільні кошти придбавали необхідні будівельні матеріали для будинку, меблі та предмети домашнього вжитку. Спільним коштом та зусиллями проводили ремонтні роботи перед заселенням та після, під час проживання. Оскільки, будинковолодіння по АДРЕСА_1 за час спільного проживання істотно збільшилося у вартості, то воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Реконструкцію та добудову позивачка з ОСОБА_4 розпочали в 2005 році без належних дозвільних документів, оскільки через брак коштів не могли замовити відповідний проект. Одночасно, вони розпочали будівництво і господарських споруд. Таким чином покликаючись на ст. 70 СК України та п.9 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.1991 року позивачка зазначає, що їй має належати Ѕ незвершеного будівництва по АДРЕСА_1 , як частка у спільному майні подружжя.

17.11.2017 року провадження у справі відкрито.

05.01.2018 року задоволено клопотання представника позивача про допит свідків.

09.01.2018 року подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечує позов у повному обсязі, оскільки померлий ОСОБА_4 , батько відповідачки, з 31.01.1988 року по день смерті перебував у зареєстрованому шлюбі із матірю відповідаки, ОСОБА_3 , а тому застосування ч. 2 ст. 74 СК України до вреголювання правовідносин що виникли між позивачкою та померлим ОСОБА_4 не можливо, оскільки він перебував у іншому зареєстрованому шлюбі у період зазначений у прохальній частині позовної заяви. Окрім цього, ОСОБА_3 до 04 листопада 2008 року, коли вона у зв`язку із необхідністю вирішення фінансових проблем виїхала до Росії, була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , тобто у спірному житловому будинку, що підтверджується будинковою книгою на вказаний будинок. Даний житловий будинок, разом з земельною ділянкою, на якій він розташований, був придбаний ОСОБА_4 за спільні з ОСОБА_3 кошти, які в свою чергу були отримані внаслідок продажу останньою у 2000 році квартири АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію права власності серії НОМЕР_1 .

06.03.2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача заперечує факти викладені у відзиві та, на які покликається представник відповідача заперечуючи позовні вимоги. Зокрема зазначає, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано 13.11.1991 році. Остання відчужила належну їй квартиру у м. Владивосток 24.01.2000 року за ціною що більше ніж у четверо менша від ціни витраченої на придбання будинку у с. Липники, відповідачем. Відповідачем не надано доказів передачі коштів на придбання будинку ОСОБА_3 батькові відповідачки, окрім того придбання будинку відбулось у 2002 році і лише у 2003 році зі спливом 2,5 роки після відчуження квартири ОСОБА_3 повернулась із Росії, жодних доказів придбання будинку за спільні кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 стороною відповідача не представлено.

06.03.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування належним чином завіреної копії спадкової справи, задоволено клопотання про залучення у справі в якості третьої особи ОСОБА_3

09.01.2019 року подано письмові пояснення представника відповідача та заяву про застосування строків позовної давності.

25.02.2019 року на адреску суду надійшли додаткові письмові пояснення представника позивача.

22.05.2019 року задоволено клопотання представника позивача про звернення до компетентного органу Російської федерації із судовим доручення про витребування інформації щодо розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та зупинено провадження у справі

28.02.2020 року провадження у справі поновлено.

В судове засідання позивачка не з`явилася, подала заяву про завершення судового розгляд справи у її відсутності та відсутності її представника, позовні вимоги підтримує з підстав наведених у позовній заяві, відповіді на відзив, письмових та додаткових письмових поясненнях, просить позов задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 подав заяву про розгляд справи у відсутності сторони відповідача, просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа приватний нотаріус Шаравара Оксана Романівна подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоч була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що позов слід задоволити частково з таких підстав.

З копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 27.02.2017 року, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області помер ОСОБА_4 .

Згідно із копією Договору купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою від 14.06.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори № 1 Підгірняк Н.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1394 вбачається, що 14.06.2002 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_6 належний їй на праві приватної власності житловий будинок із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на житловий будинок 27.06.2002 року зареєстровано за ОСОБА_4 , що вбачається із копії реєстраційного посвідчення серія НОМЕР_3 , записано у реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 43.

Звертаючись до суду із позовом позивачка зазначає, що з листопада 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, набували у власність майно, здійснювали його покращення та реконструкцію так тривало аж до раптової смерті у 2017 році ОСОБА_4 , а тому просить визнати за нею право власності на 1/2 об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку та господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1 .

Разом з тим, стверджено у ході судового розгляду стороною позивача, що придбаний на ім`я ОСОБА_4 житловий будинок під час їхнього спільного проживання з позивачкою сім`єю було перебудовано, реконструйовано, він втратив ознаки притаманні об`єкту нерухомого майна, які були набуті у власність ОСОБА_4 , та згідно наданого суду технічного паспорта на момент розгляд справи є об`єктом незавершеного будівництва, яке здійснювалось самочинно, без передбачених на це законом дозволів.

Встановлено, що спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 є його дочка відповідач у справі ОСОБА_2 , яка звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, що вбачається із належним чином завіреної копії спадкової справи № 05/2017.

Крім цього, з заявою до приватного нотаріуса, яким заведена спадкова справа та звернулася ОСОБА_1 в якій повідомила, що нею подано до суду позовну заяву про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

23.08.2017 року ОСОБА_1 подала в нотаріальному порядку заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, а також 07.12.2017 року позивачкою подана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 .

Актом обстеження житлово-побутових умов від 04.08.2017 року № 623, складеним Поршнянською сільською радою, встановлено, що до дня смерті ОСОБА_4 з 2002 року з ним спільно за адресою: АДРЕСА_1 проживала у цивільному шлюбі ОСОБА_1 .

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснили, що знають сторін у справі та померлого ОСОБА_4 . Ствердили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю як подружжя з 2002 року.

На підтвердження факту спільного проживання та ведення побуту позивачем також були надана фотокартка із похорону ОСОБА_4 на якій зображена позивачка, що встановлено судом та не заперечено стороною відповідача.

За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з принципами, закріпленими ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ч.1 та ч.3 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належать їм на праві спільної сумісної власності.

З аналізу чинного законодавства, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності, майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Верховний суд в ухвалі від 31 серпня 2016 року у справі № 521/20202/13-ц зазначив, що суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої в ухвалі від 1 березня 2017 року у справі № 369/3920/15-ц суд касаційної інстанції зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У зв`язку із наведеним, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах, як зазначає Верховний Суд без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Разом з тим факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем може бути встановлено судом лише з дня набрання чинності СК України, тобто з 01 січня 2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не було передбачено (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 493/915/16-ц, провадження № 61-286св20).

Таким чином, оцінюючи надані суду докази, такими доведено, що в період часу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 (день смерті ОСОБА_4 ) ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних відносинах, а саме: спільно проживали, вели спільний побут та мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю.

Разом з тим, суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні вимоги про визнання право власності на 1/2 об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку та господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1 слід відмовити з таких підстав.

Частиною першою ст. 356 Цивільного кодексу передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364 та 367 зазначеного Кодексу кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 Цивільного кодексу.

Аналогічне положення закріплено в частині третій Земельного кодексу.

Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду (ст. 87 цього Кодексу).

Відповідно до частини четвертої ст. 88 Земельного кодексу учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Як уже зазначалося, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою ст. 120 Земельного кодексу визначено, що у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди.

Слід зазначити, що відповідно до положень статей 181 та 182 Цивільного кодексу, ст. 5 Закону № 1952 земельні ділянки, житлові будинки, будівлі, споруди є нерухомим майном, щодо яких проводиться державна реєстрація прав. При цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 частини першої ст. 2 Закону № 1952).

Отже, набуття права на частку особи у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди за договором у результаті державної реєстрації прав є фактом набуття у власність об`єкта нерухомості.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташовано. За цими нормами визначення прав на земельну ділянку перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій ст. 120 Земельного кодексу, особа, яка набула права власності на частку в праві на будівлі чи споруди, стає власником (користувачем) відповідної частки у праві на земельну ділянку на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості

З наданої суду копії технічного паспорта будинку АДРЕСА_1 вказаний спірний об`єкт нерухомості є об`єктом незавершеного будівництва готовність 56 %.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено. Зазначений висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 19.09.2011 у справі № 3-82гс11, від 27.05.2015 у справі No6-159цс15 та підтверджується практикою Верховного Суду, зокрема в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 08.02.2019 у справі No 915/1344/17, постанові від 29.03.2018 у справі No909/935/15.

При цьому суд зазначає, що до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва. Проте, дана стаття регулює правовідносини сторін при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва. Натомість, судом встановлено та не заперечувалось і самим позивачем, спірне будівництво здійснювалося без отримання дозвільної документації, відтак є самочинним, відповідно такі правовідносини регулюються статтею 376 ЦК України.

До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 Цивільного кодексу України).

При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (постанови Верховного Суду від 13.05.2020, справа №700/670/16-ц; від 12.10.2016, справа №6-2225цс16).

Таким чином відмовляючи у позові в частині другої позовної вимоги, суд бере до уваги той факт, що відповідно до умов договору купівлі-продажу від 14.06.2002 року ОСОБА_4 придбав у власність житловий будинок та земельну ділянку, однак право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку не зареєстрував, проте звертаючись до суду із позовом позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 об`єкта незавершеного будівництва без земельної ділянки можливість чого відповідно до наведеного чинним законодавством не передбачено, жодних уточнень до позовних вимог зміни підстав та предмета позову у ході розгляди справи позивачем не заявлялось.

Разом з тим, стверджено у ході судового розгляду стороною позивача, що придбаний на ім`я ОСОБА_4 житловий будинок під час їхнього спільного проживання з позивачкою сім`єю було перебудовано, реконструйовано, він втратив ознаки притаманні об`єкту нерухомого майна, які були набуті у власність ОСОБА_4 , та згідно наданого суду технічного паспорта на момент розгляду справи є об`єктом незавершеного будівництва, яке здійснювалось самочинно, без передбачених на це законом дозволів.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно (постанова Верховного Суду України від 20.02.2012 року у справі № 6-97цс11).

Отже, позивач не звертається до суду із позовом про визнання об`єкту незавершеного будівництва і земельної ділянки під ним спільним майном подружжя та визнання за нею права спільної сумісної власності на вказані об`єкти нерухомого майна, а покликається на те, що останні були набуті ОСОБА_4 в користь подружжя (під час фактичних шлюбних відносин), чого суду не доведено та не може бути встановлено судом, оскільки законодавством чинним на час набуття у власність спірного нерухомого майна встановлення такого факту не передбачалось.

Щодо заперечень відповідача, висловлених у наданому суді відзиві, зокрема про те, що на момент придбання спірного будинку ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , третьої особою у справі, такі спростовані наявною в матеріалах відповіддю компетентного органу Російської федерації та згідно із наданого суду запису акта про розірвання шлюбу № 788 від 13.11.1991 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

Представником відповідача у ході розгляду справи заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог, оскільки позивачем при неодноразових звернення до судів з позовами такі порушено та строки звернення до суду пропущено.

Однак, з огляду на вищенаведене, суд вважає, що таке клопотання не підлягає до задоволення, оскільки за змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим; у разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, позовна вимога про визнання за позивачкою право власності на 1/2 об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку та господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1 , не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений за позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 640,00 грн.

Відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені сплачені останньою судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу, в частині пропорційній до задоволених позовних вимог у розмірі 13657,04 грн.

Керуючись ст. 41, 55 Конституції України, ст. 57, 61, 69, 70, 71, 74 СК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 83, 89, 141, 158, 223, 280, 282, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Шаравара Оксана Романівна, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та про визнання права власності, - задоволити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 - дату смерті ОСОБА_4 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640,00 грн. судового збору та 13657,04 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 02.03.2021 року.

СуддяІ. І. Мельничук