Провадження № 2/521/73/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання Коваль Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця,

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця та просить суд стягнути з відповідача, в межах спадкового майна, заборгованість за договором позики від 06.01.2018р. в розмірі 16000 дол. США та стягнути суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 06.01.2018 р. між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, що підтверджується його власноручно написаною розпискою, про те, що він йому надав у позику 16 000 дол. США на строк 1 рік. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Останнє місце реєстрації його є адреса: АДРЕСА_1 . 01.04.2020р. він звернувся до Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса з пред`явленням претензії до спадкоємців про погашення боргу. Листом-повідомленням від 08.04.2020р. Малиновська державна нотаріальна контора у місті Одеса повідомила ОСОБА_1 про відкриття спадкової справи № 244/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Станом на 08.04.2020р. ніхто зі спадкоємців ОСОБА_3 до Малиновської державної нотаріальної контори у м.Одеса не звертався. Листом Малиновської державної нотаріальної контори у міста Одеса від 05.06.2020р. повідомлено ОСОБА_1 про те, що 06.05.2020р. заяву про прийняття спадщини подала дружина померлого ОСОБА_2 , до якої доведено зміст вимог кредитора. Заборгованість ОСОБА_3 за договором позики від 06.01.2018 року становить 16 000,00 доларів США. Таким чином зазначив, що правовідносини, які виникли між ним і боржником, який помер, після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і спадкоємцями боржника й вирішуються в порядку положень ст. 1282 ЦК. Відповідні обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом.

Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та заперечення відповідача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 06.01.2018р. ОСОБА_3 склав розписку про те, що позичив у ОСОБА_1 16000 у.о. терміном на 1 рік, зобов`язався повернути грошові кошти в термін. (а.с. 6)

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка підписана відповідачем є підтвердженням укладення договору.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого міститься в матеріалах справи. (а.с. 37)

Відповідач у справі ОСОБА_2 , являлася дружиною померлого ОСОБА_3 (а.с. 36)

01.04.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса з пред`явленням претензії до спадкоємців про погашення боргу. (а.с.5)

Листом-повідомленням від 08.04.2020р. Малиновська державна нотаріальна контора у місті Одеса повідомила ОСОБА_1 про відкриття спадкової справи № 244/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Станом на 08.04.2020р. ніхто зі спадкоємців ОСОБА_3 до Малиновської державної нотаріальної контори у м.Одеса не звертався. (а.с. 13)

Вищезазначене підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 08.04.2020р., копія якого наявна в матеріалах справи. (а.с. 15)

Державний нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у міста Одеса Дудінова І.Д. 05.06.2020р. повідомила ОСОБА_1 про те, що 06.05.2020р. заяву про прийняття спадщини подала дружина померлого ОСОБА_2 , до якої доведено зміст вимог кредитора. (а.с. 14)

Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Статтями 1268, 1269, 1270 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Правовідносини, що виникли між позикодавцем та позичальником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між позикодавцем і спадкоємцем боржника й мають вирішуватись у порядку положень ст. 1282 ЦК України.

Верховний Суд України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015, предметом якої було стягнення боргу за договором позики, дійшов висновку, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду справа № 162/1030/17 від 03.06.2019.

Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017р. ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц від 16.01.2019р..

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16-ц зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року № 755/9283/15-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Однак, відповідно до правової позиції, Верховного Суду України у справі № 524/4946/16-ц від 08.07.2019 частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Так, з наданої позивачем розписки від 06.01.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 16 тисяч у.о. (умовних одиниць), терміном на один рік.

Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 01.03.2017 по цивільній справі № 6-284цс-17.

Із копії розписки від 06.01.2019 року, складеної від імені ОСОБА_3 , оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні, вбачається, що боргове зобов`язання не було виражене грошовою одиницею України, або її еквівалентом в іноземній валюті.

Національним банком України ніколи не встановлювалось офіційного курсу для умовних одиниць, зазначених в розписці, порядок визначення суми, що підлягає сплаті не встановлено ні договором, ні законом чи іншим нормативно-правовим актом. В той же час, умовні одиниці є загальним визначенням натуральних вимірників, що використовуються в системі бухгалтерського обліку для зведення не порівняльних (важкопорівняльних) показників до єдиної порівняльної бази (тонно- кілометри, кормо-дні і т.д.). За допомогою умовних одиниць ведеться облік господарських операцій, виробленої продукції (виконаних робіт, наданих послуг) або інших натуральних величин, визначають собівартість продукції (робіт, послуг).

Згідно ч.1 ст. 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також слід зазначити, що позивач не надав доказів щодо існування такої іноземної валюти як «умовна одиниця», як і доказів про те, що умовна одиниця є грошовою одиницею (грошовими коштами, а отже відсутній і офіційний курс такої умовної одиниці до гривні), а також доказів наявності у нього визначеної суми грошових коштів, незважаючи на те, що в судовому засіданні він вказував, що під час проходження військової служби в Німеччині, він мав намір придбати собі та своїй сім`ї житло, для цього відкладав кошти. Крім того, не надано доказів тогоо, що позивач передавав ОСОБА_3 певну грошову суму саме в доларах США.

Отже, з огляду на зміст розписки, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики від 06.01.2018р., оскільки у вказаному договорі позики взагалі не зазначено в яких саме умовних одиницях (предмет договору) відповідач отримав борг у позивача, не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання договору позики з позивачем (не досягнуто істотних умов договору), а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в умовних одиницях - доларах США за розпискою відсутні.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Аналогічна правова позиція відображена в рішенні Великої Палати Верховного Суду від 16.01.19 року по справі № 373/2054/16-ц, що в даному випадку не уможливлюється.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повідомив суду про те, що окрім раніше наданої до суду розписки, доказів надання відповідних грошових коштів ОСОБА_3 у нього не має. За життя ОСОБА_3 грошові кошти вкладав в реконструкцію будівлі за адресою: АДРЕСА_2 . Померлого знає з 2010р., та допомагав йому робити пекарню. ОСОБА_3 запропонував йому проживати за адресою: АДРЕСА_2 з подальшим викупом даного приміщення, за що йому було передано частину грошових коштів. Відповідач завжди була з ОСОБА_3 та знаходилася в машині та була присутня особисто під час складання розписки. Спочатку відповідач написала від імені чоловіка розписку, та згодом ОСОБА_3 переписав розписку. Вищезазначене приміщення він продав стороннім особам. Окрім іншого повідомив, що ним було передано 16 000 дол. США, які він просить стягнути за договором позики, ОСОБА_3 для оформлення документів для того, щоб приміщення по АДРЕСА_2 перевести з нежитлового в житлове (підготовка документів) та в подальшому для оформлення відповідного приміщення за ним.

Відповідач в судовому засіданні вказувала, що позивача знає, він винаймав у них приміщення по АДРЕСА_2 , вона отримувала у нього кошти за комунальні послуги за це приміщення, відносини між позивачем та ї покійним чоловіком були добрі, однак у зв`язку з чим ОСОБА_3 писав цю розписку та про борг, який заявлений позивачем, їй нічого не відомо, за життя її чоловіка позивач не звертався до нього за отриманням цього боргу, свідоцтва про право на спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 вона не отримувала.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Інші доводи учасників справи, які наведені у позові та відповідних письмових поясненнях, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що суд дійшов обґрунтованих висновків щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, відшкодування судових витрат у разі відмови у позові не передбачено.

Керуючись ст.ст.16, 524, 526, 610, 611, 1046, 1047, 1049, 1282 ЦК України, ст.ст. 76-78, 83, 141, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 25 лютого 2021 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А.МАЗУН