Справа № 462/1657/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Борисюк В.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення,

встановив:

ОСОБА_3 , через свого представника 18.03.2021 року звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить виселити ОСОБА_5 з квартири на АДРЕСА_1 , визнати її такою, що втратила право користування вказаною квартирою, та зобов?язати ОСОБА_5 передати ОСОБА_3 ключі до вхідних дверей і підсобних приміщень.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25.01.2021 року за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_2 . Проте в квартирі залишилася зареєстрованою, однак не проживає донька колишнього власника житла - відповідач по справі - ОСОБА_5 . Реєстрація відповідача в квартирі порушує його права, як власника, користуватися та розпоряджатися квартирою, на підставі чого просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом, зобов`язати її не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою, шляхом виселення її з цього житла та зобов`язати її передати йому ключі від вхідних дверей даної квартири і підсобних приміщень, які відносяться до такої.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01.04.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на мотиви такого, який просить задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та пояснила, що чотири роки тому її матір купила спірну квартиру, проте ремонт в такій ОСОБА_4 здійснила за свої власні кошти. Також зазначила, що вона була ініціатором продажу даної квартири, оскільки у неї з матір?ю була домовленість, що після продажу квартири, мати їй віддасть кошти за ремонт квартири, а решту грошей залишить собі. Однак, в подальшому матір коштів не повернула, тому вона не знімається з реєстрації зі спірної квартири.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.2021 року придбав квартиру АДРЕСА_2 (а.с.10-11) та цього ж дня проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на це нерухоме майно, відтак він являється власником такого (а.с.12).

Згідно відповіді Залізничної районної адміністрації ЛМР №15399 від 02.03.2021 року на адвокатський запит (а.с.14) та довідки №16235 від 26.02.2021 року (а.с.15), у вказаній квартирі залишилася зареєстрована донька продавця квартири - ОСОБА_5 .

Як вбачається із п.9 договору купівлі-продажу від 25.01.2021 року продавець підтверджує, що у відчуженій квартирі треті особи зареєстровані та проживають, зобов`язуються звільнити квартиру та передати до розпорядження покупця квартиру в належному стані, шляхом вручення ключів від квартири, технічних документів, документів з оплати комунальних послуг, а також інших документів, які стосуються експлуатації і утримання придбаної квартири до 04.02.2021 року, зняти з реєстрації зареєстрованих осіб до 04.02.2021 року.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 21.10.1997 року квартира АДРЕСА_3 (на даний час - м. Вараш) на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_6 - 1/3, ОСОБА_7 - 1/3, ОСОБА_4 - 1/3 (а.с.16).

Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності невпливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено збереження права користування житлом за колишнім його власником. Виникнення права особи на користування житлом залежить від наявності у цієї особи права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи та членів її родини на житло припиняє їх право на користування житлом.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29 листопада 2017 року №753/481/15-ц, від 09 жовтня 2019 року №695/2427/16-ц та від 09 жовтня 2019 року № 523/12186/13-ц.

Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно порядку подання доказів, регламентованого статтею 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на наведене та встановивши, що власником квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу квартири, відповідач не є членом його сім`ї, а тому вимоги ОСОБА_3 є підставними, оскільки це порушує його права як власника.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1816 грн. судового збору (а.с.25).

Керуючись ст. 10, 12, 13, 81, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення її з цього житла та зобов`язання її передати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей даної квартири і підсобних приміщень, які відносяться до такої.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 1816 грн.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду, згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України - через Залізничний районний суд м.Львова.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з п.3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_5 ;

відповідач - ОСОБА_4 ,РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення складено 25 червня 2021 року.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю.Колодяжний