Ухвала

29 червня 2021 року

м. Київ

справа № 450/2809/18

провадження № 61-12931св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 28 липня 2020 року в складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14 грудня 2012 року є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертав увагу на те, що в належному позивачу житловому будинку зареєстрований внук попереднього власника спірного житлового приміщення - відповідач ОСОБА_2 , який ніколи не проживав з позивачем в спірному будинку, не вів спільне господарство. Крім того, в спірному будинку відсутні особисті речі відповідача, останній не приймає участь в утриманні будинку та оплаті житлово-комунальних послуг.

Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, на підставі статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), а також статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зробив висновок про те, що право ОСОБА_2 на користування житловим будинком АДРЕСА_1 припинилося у зв`язку зі зміною власника спірного житлового приміщення (діда ОСОБА_4 на дядька - ОСОБА_1 ).

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначив, що питання визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням має оцінюватися з урахуванням порушення прав останнього на житло в результаті чого він може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 28 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц; постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Також заявник зазначає, що апеляційним судом не враховано те, що відповідач не є членом сім`ї власника спірного житлового будинку, жодного дня не проживав в спірному житловому приміщенні ані з попереднім власником - дідом відповідача, ані з позивачем.

Стверджує, що відповідач постійно проживає за іншою адресою, яку вказує для отримання кореспонденції, при цьому не отримання відповідачем процесуальних документів в межах розряду цієї справи додатково свідчить про те, що за адресою місцерозташування спірного житлового будинку відповідач не проживає.

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , в якому зазначає про безпідставність її доводів щодо не проживання відповідача в спірному житловому будинку тривалий час без поважних причин. Вказує на те, що апеляційним судом надана належна правова оцінка доказам, які підтверджують, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, оскільки боїться за своє життя та здоров`я через погрози з боку позивача.

Наполягає, що реєстрації місця проживання відповідача проведена на законних підставах, зі згоди попереднього власника житлового будинку, при цьому не порушує права позивача на користування та володіння спірним нерухомим майном.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі з підстав визначених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано з Пустомитівського районного суду Львівської області матеріали вищезазначеної цивільної справи № 450/2809/18, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У листопаді 2020 року матеріали справи № 450/2809/18 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України, у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 28 липня 2020 року призначити до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 07 липня 2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик