22-ц/804/677/21
242/3147/20

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„ 16 лютого 2021 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 242/3147/20
Номер провадження 22-ц/804/677/21
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи:
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 08 грудня 2020 року головуючого судді Владимирської І.М. зі складанням повного тексту судового рішення 17 грудня 2020 року по цивільній справі про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,-
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Позов мотивований тим, що відповідно до постанови Селидівського міського суду Донецької області від 20 серпня 2001 року з нього стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 25% мінімального заробітку, починаючи з 20 серпня 2001 року і до повноліття дитини. Вищевказана постанова виконувалась до 20 березня 2019 року, що підтверджується вимогою заступника начальника Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 20 березня 2019 року про припинення стягнення аліментів у зв`язку з закінченням терміну виконання рішення. Однак, у рішенні Селидівського міського суду Донецької області від 20 серпня 2001 року було невірно зазначено дату народження дитини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , замість вірної дати ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06 березня 2019 року зазначену помилку було виправлено, та зазначено вірну дату народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, припинення стягнення аліментів на користь відповідача повинно було відбутися 22 листопада 2018 року. В результаті описки, з нього на користь відповідача за період з листопада 2018 року по лютий 2019 року надмірно стягнуто 12 208, 59 грн. Вважає, що має місце недобросовісність з боку набувача ОСОБА_2 , скільки їй було достеменно відома дата народження сина. Тому, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 12 208, 59 грн та судові витрати.
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 08 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.В обґрунтування доводів скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що в даному випадку, виплата аліментів проводилась добровільно, за відсутності рахункової помилки з боку юридичної особи, а недобросовісність з боку набувача відсутня. Зазначає,що судом першої інстанції не надана оцінка, тому, що аліменти з його заробітку стягувалися на підставі постанови державного виконавця, в межах примусового виконання судового рішення, тобто не добровільно. Виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого листа, що пред`являється до виконання стягувачем , тобто, на його думку, має місце недобросовісність з боку набувача ОСОБА_2 , оскільки їй достеменно відома дата народження сина ІНФОРМАЦІЯ_1 та текст виконавчого листа, згідно з якого аліменти стягуються до досягнення дитиною повноліття. Для стягнення аліментів на час навчання сина, за відсутності відповідного судового рішення або заяви позивача, про відрахування аліментів із заробітної плати, відсутня будь-яка правова підстава. Висновки суду першої інстанції щодо добровільності сплати аліментів та добросовісності набувача не відповідають обставинам справи, а також судом порушені норми матеріального права та не застосовані ст. ст. 1212,1215 ЦК України, які підлягають застосуванню.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 мотивований законністю та обґрунтованістю рішення. Зокрема зазначила,що судом об*єктивно з*ясовано,що аліменти отримувалися саме на підставі рішення про стягнення аліментів,яке було чинним. Помилка в даті народження сина ОСОБА_3 допущена не в судовому рішенні,а у виконавчому листі від 20 серпня 2001 року. При цьому з її боку жодної провини не вбачається,оскільки згідно позовної заяви про стягнення аліментів,нею правильно була зазначена дата народження дитини,до позовної заяви долучено свідоцтво про народження дитини,відомості про дату народження ,в якому вірні та у будь-який спосіб не змінювались. Відповідно до ст.12 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції на час виконання постанови) ОСОБА_1 з моменту відкриття виконавчого провадження мав змогу ознайомитись з усіма матеріалами виконавчого провадження,проте своє право не реалізував. Після досягнення сином повноліття ІНФОРМАЦІЯ_1 ,дійсно отримувались аліменти до лютого 2019 року,які витрачалися саме на потребу дитини, при цьому вона вважала,що відповідні грошові кошти є заборгованістю за аліментами за минулі періоди,яка стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 судом достовірно підтверджений факт відсутності недобросовісності з її боку під час отримання відповідних аліментів.

У судовому засіданні апеляційного суду, проведеному в режимі відеоконференції ОСОБА_2 пояснила,що позивач змінював місце роботи,які у нього були заробітні плати вона не знає та аліменти спочатку не сплачувалися,та коли в листопада синові виповнилося 18 років, вона вважала ,що їй сплачують заборгованість по аліментам. У повному обсязі підтримала доводи відзиву на апеляційну скаргу, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції від 08 грудня 2020 року залишити без змін.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з*явився,належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.75),надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутністю,підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні (а.с. 71,73).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого, постановою Селидівського міського суду Донецької області від 20 серпня 2001 року по справі № 2-1017/2001, було стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частина всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 25% мінімального заробітку на кожну дитину, починаючи з 20 серпня 2001 року і до повноліття дитини, з ОСОБА_1 .

Відповідно до виконавчого листа, виданого Селидівським міським судом Донецької області 20 серпня 2001 року , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частина всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 1/2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян, у випадку виїзду за кордон не менше 25 неоподаткованого мінімумів доходів громадян, починаючи з 20 серпня 2001 року і до повноліття дитини.

Відповідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, та інші доходи боржника від 01 квітня 2013 року, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції, при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1014 від 20 серпня 2001 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку на утримання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернуто стягнення з усіх видів заробітку (доходу), що належать боржнику та встановлено,що боржник працює на ДП « Селидіввугілля» ВП « Шахта 1-3 «Новогродівська» та отримує заробітну плату на даному підприємстві .

Відповідно до ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 06 березня 2019 року по справі № 6/242/37/19, виправлено описку у постанові Селидівського міського суду від 20 серпня 2001 року по справі № 2-1017/2001 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, та зазначено вірну дату народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з вимогою державного виконавця від 20 березня 2019 року, припинено стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з закінченням терміну виконання рішення.

Згідно з довідки № 124/07 від 13 липня 2020 року, виданої ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська», ОСОБА_1 працює на ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» та сплачував аліменти ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з листопада 2018 року по лютий 2019 року у розмірі 12 208,59 грн.

Відповідно до повідомлення № 1333/17.34/13/20 від 08 грудня 2020 року, Селидівський міський відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) повідомляє, що на виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 2-1017 від 20 серпня 2001 року, виданий Селидівським міським судом Донецької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

07 лютого 2013 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП 36761297). 14 лютого 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та направлено на виконання до ВП «Шахта 1-3 Новогродівська».

Стягнення аліментів з ОСОБА_1 за період з листопада 2018 по лютий 2019 року становило стягнення поточних платежів за місяць.

20 березня 2019 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з повноліттям дитини, заборгованість зі сплати аліментів відсутня, рішення суду виконане в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в постанові Селидівського міського суду Донецької області від 20 серпня 2001 року не було допущено помилку в даті народження сина позивача ОСОБА_3 , зазначено дату народження дитини 22 листопада 2000 року. ОСОБА_2 отримувала аліменти на підставі рішення суду про стягнення аліментів, яке було чинним. Помилка в даті народження сина ОСОБА_3 допущена в виконавчому листі, дана помилка усунута не була, провини відповідача в цьому не вбачається, підстави вважати, що грошова сума, яку просив стягнути позивач відсутні, оскільки доказів щодо отримання їх відповідачем в результаті недобросовісних дій, матеріали справи не містять, позивач таких доказів не надав. Також, судом першої інстанції було встановлено, що позивачу було відомо про продовження стягнення з нього аліментів після досягнення сином повноліття у розмірі 1/4 частини його заробітку,тому він фактично погодився з цим та не ставив питання про припинення стягнення аліментів, тобто він добровільно сплачував аліменти на утримання сина, який, як визнав позивач в судовому засіданні, в той час продовжував навчання.

З вказаним висновком суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

У відповідності до ч.1 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Положеннями статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути і тоді майно, коли підставі, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

При цьому, ст. 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18).

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не надано доказів набуття ОСОБА_2 12 208,59 грн у результаті рахункової помилки з боку юридичної особи і недобросовісності з боку набувача.

Встановлено, що грошові кошти були виплачені позивачем добровільно, та відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача спірні грошові кошти у вигляді виплати аліментних зобов*язань на утримання сина . При цьому,їх виплата проведена позивачем добровільно,без рахункової помилки юридичної особи та без недобросовісності з боку відповідача, та ОСОБА_2 не може вважатися недобросовісним набувачем.

Встановлено,що позивачу достеменно було відомо про здійснення бухгалтерією підприємства відрахувань із заробітної плати по аліментним зобов*язанням,та також ,з урахуванням його обізнаності про дату народження сина,позивач мав право після досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_1 ,вже в грудні 2018 року отримати від підприємства інформацію про здійснення проведених відрахувань,та без додаткової заяви при отриманні розрахункового листа (чи іншого документа,розробленого роботодавцем) побачити дані щодо сум,які належать до виплати праці і відрахувань із них ,що свідчить про добровільність їх виплат з боку позивача.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Також,не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи,відхиляються судом апеляційної інстанції,оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення вказаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України , дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 08 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 26 лютого 2021 року .

Судді: