ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1463/21 Справа № 211/4315/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Бардін О. С. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року, ухваленого суддею Бардіним О.С. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними зобов`язанням.

В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 22 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № від 22.07.2013 р.

Відповідно до п.1.1. кредитного договору, банк надав позичальнику кредит, а позичальник прийняв його на наступних вимогах: розмір та валюта кредиту: 29 750,00 грн., цільове використання кредиту: на покупку товарів та послуг у продавців та споживчі цілі; строк кредиту: 60 місяців; розмір процентної ставки: 15%, плата по кредиту (комісія) 1,5% від суми кредиту щомісячно.

Пунктом 1.2.1. кредитного договору встановлено, що банк надає позичальнику споживчий кредит у відповідності до умов кредитного договору, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним кредитним договором та додатком №1 «графік платежів», що є невід`ємною частиною, а також виконувати умови кредитного договору.

Згідно з умовами договору факторингу №15/09/14 від 15 вересня 2014 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № від 22.07.2013 р., який був укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .

Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, допустивши прострочення в погашенні суми кредиту, відсотків та комісії.

Станом на 18 травня 2015 року загальна сума заборгованості відповідача по кредиту склала 35 865,18 грн., з яких: заборгованість по кредиту у розмірі 28 202,55 грн.; заборгованість по відсоткам у розмірі 3 286,38 грн.; комісія РО у розмірі 4 376,25 грн.

Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № від 22.07.2013 р., у розмірі 35 865,18 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 358,65 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задоволені повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № від 22.07.2013., в сумі 35 865 (тридцять п`ять тисяч вісімсот шістдесят п`ять) гривень 18 копійок та витрати по справі судовий збір в сумі 358 (триста п`ятдесят вісім) гривень 65 копійок.

УхвалоюДовгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2020 року відповідачу ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року, з тих підстав, що оскаржуване ним рішення не є заочним та відповідачу роз`яснено його право на оскарження рішення в загальному порядку.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим заочним рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення про повну відмову позивачеві у задоволенні, заявлених позовних вимог.

При цьому скаржник посилається на норми ч.1 ст.224 ЦПК України (в редакції станом на 14.03.2016) та вказує, що за відсутністю сторін суд повинен був ухвалити заочне рішення. Окрім того, відповідач зазначає, що матеріали справи містять доказів його неналежного повідомлення про дату, час і місце судового розгляду, оскільки направлені судом повістки про виклик в судові засідання на 21.01.2016 та на 14.03.2016 були повернуті суду поштовим відділенням з відміткою - «за спливом терміну зберігання», що є підставою для скасування судового рішення.

Окрім того, позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна», надаючи суду договір факторингу, як «фактор», не підтверджує своє право на його укладення, оскільки не надає суду свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, як і не надає жодного документу до Договору факторингу, який би підтверджував, що в розмір портфеля заборгованості входить право вимоги за його кредитним договором, а також факт купівлі вказаного Портфелю. Зазначає, що за відсутності в матеріалах справи свідоцтва про реєстрацію позивача, як фінансової установи, договір факторингу є неналежним та недопустимим доказом по справі. Вказує, що позивачем не надано суду доказів виконання ним вимог ч.1 ст.1082 та ч.2 ст.517 ЦК України щодо його повідомлення про відступлення ПАТ «ОТП Банк» право вимоги позивачу, що є правом боржника не виконувати свого обов`язку новому кредиторові. Окрім того, зазначає, що з розрахунку заборгованості неможливо встановити за який період вона нарахована.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № (а.с.5-9 копія договору, графіку, інформаційного листа).

Відповідно до п.1.1. кредитного договору, банк надав позичальнику кредит, а позичальник прийняв його на наступних вимогах: розмір та валюта кредиту: на споживчі цілі у розмірі 25000,00 грн., на придбання послуг у продавця 1 у розмірі 4500,00 грн., на придбання послуг у продавця 2 у розмірі 250,00 грн., загальна сума кредиту у розмірі 29 750,00 грн. Цільове використання кредиту: на споживчі цілі та придбання послуг продавців. Строк кредиту: 60 місяців, з 22 липня 2013 р. по 22 липня 2018 р. Розмір процентної ставки: 15%.

Пунктом 1.2.1. кредитного договору сторони погодили, що банк надає позичальнику споживчий кредит у відповідності до умов кредитного договору, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним кредитним договором та додатком № 1 «графік платежів», що є невід`ємною частиною, а також виконувати умови кредитного договору.

Згідно п.1.4.1. кредитного договору, позичальник зобов`язувався повністю повернути кредит банку суму отриманого кредиту та виконати всі інші зобов`язання встановлені кредитним договором не пізніше 22 липня 2018 р.

Відповідно до п.1.4.3. кредитного договору, проценти за користування кредитом сплачуються щомісяця одночасно з погашенням суми отриманого кредиту, виходячи із розміру процентної ставки, визначеної пунктом 1.1. даного договору. Розмір щомісячних процентів належний до сплати, зазначений в графіку платежів.

Згідно з умовами договору факторингу №15/09/14 від 15 вересня 2014 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № від 22.07.2013 р., який був укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 (а.с. 12-16 копія договору, виписки).

Однак кредитні зобов`язання за договором ОСОБА_1 належним чином не виконував, в зв`язку з чим за кредитним договором № від 22.07.2013 р., утворилась заборгованість, яка станом на 18 травня 2015 року склала 35 865,18 грн. (а.с. 10 розрахунок), з яких: заборгованість по кредиту у розмірі 28 202,55 грн.; заборгованість по відсоткам у розмірі 3 286,38 грн.; комісія РО у розмірі 4 376,25 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог на підставі досліджених доказів, виходив з того, що при укладанні з ПАТ «ОТП Банк» 22 липня 2013 року кредитного договору № від 22.07.2013 р., ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання по сплаті отриманого кредиту, процентів, комісії, однак свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим сума загальної заборгованості у розмірі 35 865,18 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої інстанції, однак частково погоджується із доводами відповідача щодо наявності підстав для скасування судового рішення через неналежне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ визначено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Передбачене статтею 1050 ЦК України право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред`явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України).

Судом встановлено, що 22 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №, відповідно до умов, якого, банк надав ОСОБА_1 кредит, а останній прийняв його на наступних вимогах: розмір та валюта кредиту: на споживчі цілі у розмірі 25000,00 грн., на придбання послуг у продавця 1 у розмірі 4500,00 грн., на придбання послуг у продавця 2 у розмірі 250,00 грн., загальна сума кредиту у розмірі 29 750,00 грн. Цільове використання кредиту: на споживчі цілі та придбання послуг продавців. Строк кредиту: 60 місяців, з 22 липня 2013 р. по 22 липня 2018 р. Розмір процентної ставки: 15%. Сторони погодили, що банк надає позичальнику споживчий кредит у відповідності до умов кредитного договору, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним кредитним договором та додатком №1 «графік платежів», що є невід`ємною частиною, а також виконувати умови кредитного договору. Позичальник зобов`язався повністю повернути банку суму отриманого кредиту та виконати всі інші зобов`язання встановлені кредитним договором не пізніше 22 липня 2018 р.

З Додатку до Договору-Графіку платежів, Інформаційного листка, які підписані відповідачем, вбачається, що за весь час користування кредитними коштами (60 місяців станом на 22.07.2018) на оговорених сторонами умовах, відповідач ОСОБА_1 повинен був повернути Банку грошові кошти в розмірі 39 528,79 грн. (а.с.8, 9).

З розрахунку заборгованості станом на 18 травня 2015 року загальна сума простроченого заборгованості становить 35865,18 грн., яка складається: залишку заборгованості за кредитом-28202,55 грн., відсотків за користування кредитом-3286,38 грн., комісії за РО -4376,25 грн. (а.с.9).

Відповідно до частин 1, 2 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно частини 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2012 року та 05 липня 2017 року, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу таких прав.

Упункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З Договору факторингу №15/09/14 від 15 вересня 2014 року, укладеному між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (надалі-Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (надалі-Фактор», вбачається, що Клієнт (Первісний Кредитор) передає, а Фактор (Новий Кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить Клієнту, і стає кредитором за Кредитними договорами, укладеними між Клієнтом і Боржником, в розмірі Портфеля Заборгованості (п.1.1. Договору).

Окрім того, з цього Договору факторингу видно, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» має статус фінансової установи за законодавством України та внесено до Державного реєстру фінансових установ України (реєстраційне свідоцтво №241 від 4 грудня 2009 року та свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серії А 01 №215694 від 19.10.1009 ) (а.с.12, 23).

З копії витягу до Договору факторингу №15/09/14 від 15 вересня 2014 року, вбачається, що за кредитним Договором № ОСОБА_1 загальна сума заборгованості становить -35865,18 грн. (а.с.16).

На момент переходу прав Новому Кредитору від Первісного Кредитора у боржника ОСОБА_1 існувала заборгованість за кредитним Договором № перед Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» в сумі 35865,18 грн., яка і була передана Клієнтом Фактору, тобто позивачу по справі, який і заявив позов на зазначену суму.

Наведені вище норми закону і наявні у справі докази спростовують доводи відповідача про те, що Договір факторингу є неналежним та недопустимим доказом по справі, оскільки суду не надано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, а також не надано доказів тому, що в розмір Портфеля заборгованості входить право вимоги за його кредитним договором і в якому саме розмірі.

Однак, колегія суддів погоджується і з доводами відповідача щодо його неналежного повідомлення про час, місце судового розгляду, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Оскаржуване судове рішення ухвалено судом першої інстанції 14 березня 2016 року коли діяли норми цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 №1618-IV.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за №2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Згідно п.13 ч.1 Розділу ХІІІ (Перехідні положення) ЦПК України, в редакції Закону №2147-VIII, судові рішення, ухвалені судами першої інстранції до набрання чинності цією редакцією Кодеку, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки апеляційний перегляд судового рішення здійснюється після набрання чинності новим Цивільно процесуальним кодексом України, відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України застосуванню підлягають норми процесуального права чинні на час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, тобто положення п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Перевіряючи доводи відповідача щодо його неналежного повідомлення про дату, час і місце засідання суду, колегія суддів встановила, що вони підтверджуються доказами наявними в матеріалах справи.

Так на а.с.32 (конверт) наявна повістка про виклик до суду ОСОБА_1 на 10.00 годину 21.01.2016 року, яка була надіслана судом на домашню адресу відповідача ( АДРЕСА_1 ) 20.11.2015 та повернута поштовим відділенням 15.12.2015 р. на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», окрім того на а.с.35 (конверт) наявна судова повістка від 21.01.2016 про виклик до суду на 11.30 годин 14.03.2016 відповідача ОСОБА_1 , яка, також повернута поштовим відділенням 24 лютого 2016 року з аналогічною відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У рішенні суд зазначив, що відповідач ОСОБА_1 про місце та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, однак суд апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи і не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду іншою стороною, що узгоджується із правовою позицією висловленою у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17-ц та від 20 червня 2018 року у справі №127/2871/16-ц.

Отже, приписи ЦПК України як на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, так і на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи, тому колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги відповідача щодо допущення судом першої інстанції норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Між тим, колегія суддів вважає, що інші доводи та вимоги апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні, судом були дотримані норми матеріального права.

Оскільки правильне по суті судове рішення підлягає скасуванню з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права з ухваленням нового, такого ж рішення про повне задоволення заявлених позивачем вимог, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з поданням апеляційної скарги, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», , місцезнаходження: 03680, м.Київ, вул.Фізкультури,28Д заборгованість за кредитним договором № від 22.07.2013., в сумі 35 865 (тридцять п`ять тисяч вісімсот шістдесят п`ять) гривень 18 копійок та витрати по справі судовий збір в сумі 358 (триста п`ятдесят вісім) гривень 65 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: