Справа № 504/1853/21
Номер провадження 2/504/1865/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2021смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Аблової Ю.Ю.

за участю секретаря Антипової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ :

08 червня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким: визнати за ним, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності на ј житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 117,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що з 1997 року він добросовісно, відкрито, безперервно володіє, користується будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , адже був впевненим, що після смерті його рідної матері, йому перейшло право власності на увесь житловий будинок.

Позивач стверджує, що у 2012 році, він виявив бажання продати належний йому на праві власності увесь житловий будинок, людям, які протягом тривалого періоду часу користувались ним на підставі договору найму укладеного з гр. ОСОБА_2 .

Із цією метою, позивач звернувся до нотаріуса, проте, під час надання консультації, останнім було повідомлено, що позивач є власником не всього будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а лише його ѕ частки, без вказівки на те кому належить ј решти будинку.

З метою приведення у порядок усіх документів на житловий будинок, позивач замовив виготовлення технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виданий Комінтернівським районним бюро технічної інвентаризації від 30.08.2012 року, при виготовленні якого, позивачу також повідомили, що він є власником не усього будинку, а лише ѕ , без вказівки на те кому належить ј решти будинку, адже дана інформація відсутня у реєстрі, що на його думку підтверджує добросовісність у заволодінні майном.

Пізніше, коли позивач разом із своїми дітьми почали перевіряти документи, йому стало відомо, що ј житлового будинку може належати його зведеному брату ОСОБА_3 , який не приймав спадщину за своїм батьком, та з яким він не спілкувався з 1980 року, у зв`язку із відсутністю будь-яких родинних зв`язків, різними життєвими пріоритетами, поглядами на життя та цінностями. Після того, як він дізнався, що його зведеному брату може належати ј житлового будинку, він забажав зв`язатись з ОСОБА_3 , з пропозицією викупити належну йому частину, проте, будь-яких відомостей про способи зв`язку та місцезнаходження чи проживання ОСОБА_3 , йому було невідомо. Пізніше, в 2015 року позивач дізнався, що його брат помер, у зв`язку із чим він звернувся до відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Гуляйпільського районного управління юстиції у Запорізькій області з проханням надати копію актового запису про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що на момент смерті проживав в Запорізькій області, Гуляйпільському районі, с. Добропілля.

На запит, позивачем було отримано відповідь із копією актового запису про смерть № 3 від 04.03.1996р., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з зазначенням дати смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . На той момент, в виконавчому комітеті Добропільської сільської ради повідомили, що сім`ї в померлого не було, а похованням займались органи місцевого самоврядування. Власними силами будь-яких родичів ОСОБА_3 , йому та його дітям знайти не вдалось.

Позивач стверджує, що у зв`язку з відсутністю у нього належним чином оформлених та посвідчених правовстановлюючих документів на усе нерухоме майно він не може повноцінно володіти та розпоряджатися житловим будинком з надвірними будівлями, внаслідок чого змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Абловій Ю.Ю.

Ухвалою судді від 09.06.2021 року було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 22 червня 2021 року, за клопотанням представника позивача, було призначено судове засідання на 24 червня 2021 року в режимі відеоконференцзв`язку з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».

22 червня 2021 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву в якому Доброславська селищна рада Одеського району Одеської області зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, за умови доведення позивачем факту відсутності спадкоємців померлого, ОСОБА_3 , з наданням відповідних доказів.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, його представник ОСОБА_4 звернулась з заявою в якій просить розглядати справу у відсутність позивача та його представника.

Представник відповідача Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області також у судове засідання не з`явився, натомість від представника ОСОБА_5 надійшла до суду заява в якій він просить розглядати справу без їх участі, та повідомив, що проти позовних вимог Доброславська селищна рада Одеського району Одеської області не заперечує.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи, що від позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, а також у зв`язку з тим, що позивач підтримує позовні вимоги, а відповідач позов визнав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого позивача та належним чином повідомленого відповідача, на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 03.03.1989 року, державним нотаріусом Комінтернівської державної нотаріальної контори було посвідчено свідоцтво про право на спадщину по заповіту, згідно якого ОСОБА_1 , успадкував після смерті батька ОСОБА_6 частину майна, що складається з половини одноповерхового кам`яного житлового будинку, із житловою площею в 64,3 кв. м., з надвірними господарськими прибудовами: погріб «В», сарай «Г», «Д», вбиральня, огорожа, цистерна, брукування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У даному свідоцтві зазначено, що на підставі заповіту посвідченого Комінтернівською державною нотаріальною конторою 21 серпня 1986 року та зареєстрованого в реєстрі під № 1104, спадкоємцями майна громадянина ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено його дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Спадкоємець за заповітом - ОСОБА_3 , не вступив у спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 .

Інша Ѕ частка вказаного житлового будинку належала ОСОБА_7 . Згідно свідоцтва про право на спадщину від 06.08.1998 року, державним нотаріусом Комінтернівської районної державної нотаріальної контори Одеської області Владовою Л.Е., посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого Комінтернівською районною державною нотаріальною конторою Одеської області від 21.09.1993 року по реєстру за номер № 5630, спадкоємцем майна ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 є - ОСОБА_1 .

Таким чином внаслідок смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позивач ОСОБА_1 успадкував ѕ частки житлового будинку, розташованого адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 став співвласником житлового будинку у частині ј, хоча спадщину не прийняв.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 252823747 від 15.04.2021 року, сформованої за параметром пошуку - адреса/місцезнаходження об`єкта нерухомості, житловий будинок, загальною площею 117,3 кв.м., належить позивачу, ОСОБА_1 , у частині 3/4, та відсутні будь-які відомості, про зареєстроване право власності ОСОБА_3 , на вказаний будинок.

Як вбачається з відповіді Гуляйпільського районного управління юстиції у Запорізькій області від 04.09.2015 року № 1262/02-04-04-37, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що складено актовий запис за № 3.

Згідно витягу зі Спадкового реєстру № 65280751 від 22.06.2021 року вбачається, що у спадковому реєстрі відсутня інформація щодо спадкових справ відкритих за гр.. ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що за час свого фактичного володіння усім житловим будинком, він значно покращив його стан, повністю відремонтував його, зокрема, провів роботи по укріпленню фундаменту, утепленню, штукатурці зовнішніх стін, перекриттю та ремонту даху, ремонту вікон, здійснено капітальний ремонт всередині будинку, у 2010 році повністю змінено систему газового опалення та електропроводки..

З 01.08.2000 року, позивач за договором найма (оренди) житла, передав увесь житловий будинок, загальною площею (кв. м): 117.3, житлова площа (кв.м): 64,3 (Опис: житловий будинок - А; погріб - В; веранда - а,а2; навіс - аі; сарай - Г, Д; вбиральня - Е; цистерна - І; брукування - II; ворота - №5; огорожа -№6-7), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , для проживання у ньому наймача разом із сім`єю, продовжуючи керувати станом усього житлового будинку.

З матеріалів справи вбачається, що 01.01.2019 року, позивач приєднався до публічного договору про надання послуг з розподілу електричної енергії АТ «ДТЕК Одеські Електромережі», шляхом споживання електричної енергії на умовах раніше укладеного договору про користування електричною енергією № 6300929 від 14.11.2006 року. На його ім`я відкрито рахунок № НОМЕР_2 .

Також, з позивачем укладено відповідний договір на оплату газопостачання з АТ «Одесагаз», розподіл природного газу здійснюється за особовим рахунком № НОМЕР_3 , що було відкрито за адресою: АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_1 .

Позивач належно сплачує усі збори за комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про оплату за комунальні послуги.

Також, факт відкритого володіння, користування та розпоряджання позивачем усім житловим будинком підтвердженим випуском № 3 газети «Слава хлібороба» від 21.01.2021 року, яка була поширена публічно та вказує про те, що ОСОБА_1 , що є відомим вченим, який «щороку навідується до свого родинного гнізда оселі, що й досі збереглася по АДРЕСА_1 ».

Як зазначає позивач, з моменту фактичного заволодіння всім будинком і по теперішній час, тобто 24 роки, до позивача позови про повернення вищезазначеного майна, правомочними особами не пред`являлися. У зв`язку з чим, позивач, до моменту звернення до нотаріуса для укладання договору купівлі-продажу, не знав про те, що він не є власником всього будинку.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістомстатті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є власник майна. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Згідно з п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третястатті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина другастатті 344 ЦК).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 24.01.2019 року у справі №755/16913/16-ц.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Згідно з абз. З, 4 п. 11 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України про те, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що Цивільний кодекс України набрав чинності з «01» січня 2004 року, положення статті 344 Цивільного кодексу України поширюються на правовідносини, що виникли з «01» січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше «01» січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з «01» січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на доведеність факту добросовісності, відкритості та безперервності володіння позивачем протягом 24 років нерухомим майном, відсутність попереднього власника або його правонаступника, та визнання позову відповідної територіальної громади, суд вважає законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, вимоги про визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на ј житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 117,3 кв.м., житловою площею 64, 3 кв., що складається з житлового будинку літ «А», погріб літ. «В»,, веранда літ «а, а2», навіс літ. «а1», сарай літ «Г, Д», вбиральня літ. «Е», цистерна - «І», брукування - «ІІ», ворота «№5, огорожа - № 6-7, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). (п. 14 Постанови)

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15,16, 344 ЦК України, 10, 12, 77-81, 197-198, 200, 206, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності на ј житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 117,3 кв.м., житловою площею 64, 3 кв., що складається з житлового будинку літ «А», погріб літ. «В»,, веранда літ «а, а2», навіс літ. «а1», сарай літ «Г, Д», вбиральня літ. «Е», цистерна - «І», брукування - «ІІ», ворота «№5, огорожа - № 6-7, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Комінтернівського районного суду Одеської області.

Повний текст рішення складено 05 липня 2021 року.

Суддя Аблова Ю. Ю.