Справа № 464/35/20 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/1408/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного провадження цивільну справу № 464/35/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 16 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд із позовною заявою в якій просить стягнути із відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 24.09.2009 року № б/н у розмірі 20541,22 грн. та судові витрати у розмірі 1921,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі укладеного договору №б/н від 24.09.2009 ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 500 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00 відсотків за користування кредитом від суми залишку заборгованості за кредитом. Відповідачем умови кредитного договору не виконувались, внаслідок чого станом на 30 жовтня 2019 року утворилась заборгованість у спірному розмірі, яку позивач просить стягнути з відповідача. Разом із тим, просить стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 24 вересня 2009 року б/н в 487,45 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 45,53 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення оскаржила представник позивача ОСОБА_2 .

Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та безпідставним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту та неустойки(штрафу), допустивши порушення норм процесуального і матеріального права. Стверджує, що з моменту підписання заяви між Банком та Клієнтом був укладений договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору. В заяві підписаній відповідачем зазначено кредитний ліміт, базову процентну ставку, порядок погашення заборгованості, тобто відповідач належним чином проінформований про умови кредитування, в тому числі щодо сплати відсотків за користування кредитом, а також пені та штрафів на що суд першої інстанції не звернув увагу. З виписки по рахунку чітко вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та частково погашав наявну заборгованість, що свідчить про визнання ним умов кредитування. Суд помилково застосував до даних правовідносин постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки вона постановлена у справі яка виникла з інших правовідносин. Вважає, що до цієї справи слід застосувати висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року №136/840/17, від 04 грудня 2019 року у справі №750/6058/17, від 12 лютого 2020 у справі №382/327/18 року. Судом не враховано ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою передбачено, що надання безпроцентних кредитів забороняється. Просить скасувати рішення суду в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах заявлених позовних вимог та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду в частині відмови у стягненні відсотків , штрафів та пені, апеляційний суд переглядає рішення лише в цій частині.

Судом встановлено такі обставини.

24 вересня 2009 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою (б/н) до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про надання йому кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 500 грн. на платіжну картку зі сплатою 30 відсотків з розрахунку 360 днів в році (2,5 % в місяць) за користування кредитом. Сторони обумовили, що строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки. У заяві відповідач висловив згоду з тим, що заява разом із Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифи складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. (а.с.9, 9 зворот).

В Заяві відповідач підтвердив своїм особистим підписом те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта та Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять договір про надання банківських послуг. Відповідач зазначив, що з Тарифами банку ознайомився у письмовому вигляді, факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку підтверджує своїм підписом (а.с.9 зворот).

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач використав кредитні кошти, час від часу частково погашаючи суму заборгованості.

Останній платіж у розмірі 3,38 грн. був здійснений 26 листопада 2010 року (а.с.6 зворот, а.с.58 зворот.)

На час звернення позивача з позовом до суду відповідач отримані кредитні кошти не повернув.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами існують кредитні правовідносини.

Згідно з ст.1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Задовольняючи позов частково та стягуючи з відповідача в користь позивача лише заборгованість за тілом кредиту в розмірі 487,45 грн. суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не повернув позивачу фактично отримані кошти.

В цій частині позивач рішення не оскаржує, а тому суд апеляційної інстанції не має обов`язку наводити мотиви щодо його законності.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві позичальника домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами відсутня , а надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім цього, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг «Приватбанку».

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду.

За змістом частин першої, другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Як вбачається з Заяви відповідач своїм підписом підтвердив, що уклав з Банком договір надання банківських послуг, до яких входить в тому числі і надання кредиту. Використав кредитні кошти, вимогу про розірвання договору не подавав, а відтак, погодився з Умовами їх отримання та повернення, а також в разі порушення строків щодо їх повернення на сплату відсотків.

Пунктом 1 частини 2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК) передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК).

Згідно з ст.536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення відсотків, суд першої інстанції не врахував, що позичальник не повернув отриманий кредит у наданий пільговий період, а відтак повинен оплатити відсотки за користування кредитними коштами.

Як вбачається з Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, базова відсоткова ставка в місяць нараховується на залишок заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів в році-2,5 %, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, пеня 1 відсоток від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць.

Своїм підписом відповідач ОСОБА_1 ствердив, що ознайомлений з умовами кредитування, а тому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань .

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення заборгованості за відсотками та пені підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між сторонами укладений на строк дії карти,який становить 4 роки. Таким чином, заборгованість по відсотках підлягає стягненню за період з 18 жовтня 2009 року по 30 вересня 2013 року і вона включає у себе нараховані відсотки на залишок поточної заборгованості за кредитом та відсотки на залишок простроченої заборгованості за кредитом. Загальний розмір заборгованості за відсотками за вказаний період становить 441,01 грн.

Що стосується решти відсотків, які просить стягнути АТ КБ «Приватбанк», то після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Матеріали справи містять відомості про отримання відповідачем карти № НОМЕР_1 , доказів про те, що зазначена карта перевипускалася та була отримана відповідачем особисто суду не надано.

Відтак позовні вимоги про стягнення відсотків, які нараховані поза межами строку дії кредитної картки (строк договору) є безпідставними та необґрунтованим, а тому до задоволення не підлягають.

Стаття 549 ЦК дає визначення неустойки та її види.

Частиною першою, другою статті 551 ЦК визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З врахуванням наведеного стягненню підлягає пеня за зазначений період, оскільки така узгоджена сторонами договору в довідці (а.с.11), яка відповідно до розрахунку становить 1120 грн.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до правового висновку, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року по справі № 2-383/2010 стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Позивач довів належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про кредитні умови (а.с.11 - Довідка про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду), а також виконав умови договору щодо надання кредиту, в свою чергу відповідач не спростував факту отримання кредитних коштів, не надав доказів їх повернення, а тому зобов`язаний оплатити проценти за користування ними та пеню в межах строку дії картки, що відповідає вимогам законодавства та встановленим обставинам справи.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу, апеляційний суд вважає правильним висновок суду про відмову в його задоволенні .

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21.10.2015 року по справі №6-2003цс15, яка в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

З врахуванням того, що суд стягує з відповідача пеню за прострочення виконання зобов`язання підстав для стягнення штрафу немає.

Відповідно до п.3 ч.1, ч.2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 2, ст.376 ч.1 п.3 , 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 16 березня 2020 року скасувати в частині відмови у стягненні відсотків та пені.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) в користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" () 441,01 грн. відсотків та 1120 грн. пені.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) в користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" () 224,41 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 26 лютого 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк