Справа № 1412/247/12
Провадження № 4-с/487/14/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2021 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Бобрової І.В., при секретарі судового засідання Пономарьової Д.С., стягувача ОСОБА_1 , представника стягувача ОСОБА_2 , представника ДВС Опяти Ю.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИВ:

10.11.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила поновити їй пропущений строк на подання скарги; визнати неправомірними дії державного виконавця з винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 25.03.2019 року та скасувати її.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що Заводським відділом державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (зараз - Заводський відділ ДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮУ (м. Одеса)) з 19.06.2013 року по 25.03.2019 року здійснювалось виконання виконавчого листа про зобов`язання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 самовільно зайняту по межі з останнім земельну ділянку площею 100,58 кв.м. Постановою державного виконавця від 25.03.2019 року на підставі п.11 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» було закінчено виконавче провадження. В даній постанові було зазначено, що на боржницю двічі накладалися штрафи та, оскільки, без участі боржниці рішення суду неможливо виконати, 22.01.2018 року державним виконавцем направлено до Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке було внесено до ЄРДР за №0000320. Проте, постанову державного виконавця від 25.03.2019 року скаржник вважає неправомірною, оскільки попри норми закону, в матеріалах виконавчого провадження відсутня інформація про доведення до відома боржниці резолютивної частини рішення та не вказано, які саме перешкоди не дозволяють державному виконавцю виконати рішення суду без участі боржника.

Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що спірна постанова, в порушення ч.1 ст.28 ЗУ «Про виконавче провадження», її надіслана не була, про таку постанову їй стало відомо після ознайомлення адвоката, 04.11.2020 року, з матеріалами виконавчого провадження, у зв`язку з чим з поважних причин пропустила строк на звернення із даною скаргою.

Ухвалою суду від 27.11.2020 року скаргу поновлено ОСОБА_1 строк звернення із скаргою на постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження та скаргу прийнято до провадження.

ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні вимоги скарги підтримали з підстав, викладених в ній, просили задовольнити.

Боржник заперечувала проти задоволення скарги, посилаючись на те, що рішення суду нею вже виконано, а винесена державним виконавцем 25.03.2019 року постанова про закінчення виконавчого провадження є законною та обґрунтованою.

Представник Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) заперечував проти задоволення скарги.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали скарги та додані до неї документи, матеріали цивільної справи №1412/247/12, матеріали виконавчого провадження №38425882, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

За змістом ст. 450 ЦПК України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом встановлено, що 01.02.2013 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва задоволено частково позов ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , Миколаївської міської ради про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та відшкодування шкоди, зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4 , ОСОБА_1 самовільно зайняту по межі з останніми земельну ділянку площею 100,58 кв.м..

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24.04.2013 року рішення суду від 01.02.2013 року залишено без змін.

На виконання зазначеного рішення, 31.05.2013 року Заводським районним судом міста Миколаєва видано виконавчий лист №2/487/576/13 про зобов`язання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4 , ОСОБА_1 самовільно зайняту по межі з останніми земельну ділянку площею 100,58 кв.м..

Постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського управління юстиції Бульчак А.М. від 19.06.2013 року відкрито виконавче провадження №38425882 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа.

19.06.2013 року державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського управління юстиції Бульчак А.М. було виставлено ОСОБА_3 вимогу про зобов`язання її виконати рішення суду в певний строк. У разі невиконання рішення суду у вказаний в вимозі строк, державний виконавець вправі організувати виконання рішення відповідно до повноважень, наданих йому законом.

Крім того, актом державного виконавця за участю понятих та в присутності боржниці від 06.08.2013 року, було зобов`язано останню повернути стягувачам самовільно зайняту земельну ділянку, на що ОСОБА_3 відмовилась вчиняти будь-які дії.

Постановою старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського управління юстиції Щербіни О.В. від 08.08.2013 року на ОСОБА_3 було накладено штраф у розмірі 170,00 грн. за невиконання рішення суду, а після цього іншою постановою за повторне невиконання у подвійному розмірі, а саме 340 грн..

Разом з тим, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, боржнику неодноразово направлялися вимоги щодо надання безперешкодного доступу до земельної ділянки для примусового виконання рішення суду, проте, відповідно до актів, складених державних виконавцем, ОСОБА_3 рішення так і не виконала.

22.01.2018 року державним виконавцем направлено до Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення щодо невиконання рішення суду ОСОБА_3 повернути самовільно зайняту по межі земельну ділянку.

25.03.2019 року головним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Асафатовою Д.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження».

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, судове рішення - це основний акт правосуддя, акт реалізації конституційних повноважень органу державної, судової влади, яким вирішується правовий спір від імені держави Україна. Тому для держави і суспільства незаперечний інтерес становить повага до судового рішення, визнання обов`язковості його виконання, довіра до прийнятих судами рішень.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні.

Аналіз статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, наведених юридичних позицій Конституційного Суду України дає підстави стверджувати, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Згідно з ч.1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення; за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Частиною 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до рішення суду від 01.02.2013 року, боржника зобов`язано вчинити певні дії, а саме повернути ОСОБА_4 та ОСОБА_1 самовільно зайняту по межі з останніми земельну ділянку площею 100,58 кв.м..

Втім, та обставина, що саме боржник відповідно до вказаного судового рішення зобов`язаний вчинити певні дії не свідчить про те, що у разі невиконання цього рішення саме боржником, воно не може бути виконано без його участі відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", а саме шляхом примусового виконання рішення.

Хоча судове рішення і зобов`язує саме боржника вчинити ці дії, однак не є нерозривно пов`язаним з особою боржника та не унеможливлює виконання цього рішення без його участі шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, враховуючи встановлені судами обставини невиконання його у добровільному порядку.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 25.09.2020 року у справі № 924/315/17.

Судом також враховуються висновки, викладені у постанові від 13.02.2018 року у справі №923/182/13-г, в якій Верховний Суд визнав непереконливими та необґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо неможливості виконання рішення суду у даній справі без вчинення саме боржником певних дій з посиланням на порядок і спосіб, визначені при задоволенні позовних вимог в повному обсязі в редакції позивача, який самостійно зазначив предмет позову саме таким чином, оскільки неможливість виконання рішення суду без участі боржника зумовлене тим, що таке виконання має бути нерозривно пов`язане з особою боржника, тобто відповідні дії, вчинити які зобов`язано за рішенням суду, можуть бути здійснені лише боржником.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні "Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (995_690) (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року (980_086), серія А, № 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". До того ж ЄСПЛ уже прийняв цей принцип у справах щодо тривалості судового провадження (див. останні рішення у справах "Ді Педе проти Італії" (Di Pede v. Italy) та "Заппія проти Італії" (Zappia v. Italy) від 26 вересня 1996 року, Reports of Judgments and Decisions 1996-IV, c. 1383 - 1384, п. 20 - 24 та с. 1410 - 1411, п. 16 - 20 відповідно).

У справі "Глоба проти України" Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви» ("…"), заява № 41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

Таким чином встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що державним виконавцем порушуються права та охоронювані законом інтереси стягувача, а отже, вважає за необхідне скаргу ОСОБА_1 задовольнити та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 25.03.2019 року.

Керуючись ст.ст. 260, 261, 447, 451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження - задовольнити.

Скасувати постанову головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Асафатової Д.О. від 25.09.2019 року про закінчення виконавчого провадження ВП №38425882.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо або через Заводський районний суд міста Миколаєва до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено та підписано суддею 22.02.2021 року.

Головуючий суддя І.В.Боброва