Єдиний унікальний номер 227/3249/20
Номер провадження 22-ц/804/1412/21
Головуючий у 1 інстанції Корнєва В.В. Єдиний унікальний номер 227/3249/20
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/1412/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Агєєва О.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Гуляєва М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог служба у справах дітей Добропільської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, (головуючий у 1 інстанції суддя Корнєєва В.В., повний текст рішення складено 15 березня 2021 року),

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в обґрунтування якого зазначила, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває в спільній частковій власності і також належить відповідачу ОСОБА_1 та її малолітнім дітям: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Первісно в результаті приватизації в 1995 році зазначена квартира була передана у спільну часткову власність її чоловіка ОСОБА_5 у розмірі 22,3 кв.м., та членам його сім`ї: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 по 22,2 кв.м. кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловік позивача ОСОБА_5 помер та після його смерті вона відмовилася від прийняття спадщини на користь свого сина - ОСОБА_6 , 1979 року народження і почала проживати в будинку своїх батьків. В спірній квартирі залишився проживати син разом зі своєю дружиною та дітьми. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її син - ОСОБА_6 . Після його смерті позивач також відмовилась від належної їй спадщини за законом в рівних частках на користь дружини спадкодавця ОСОБА_1 , яка є відповідачем у справі, та на користь малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Проте в подальшому відносини з відповідачем погіршилися, остання відмовилася від своїх обіцянок щодо надання позивачу посильної допомоги для проживання в будинку, розташованому в сільській місцевості, змінила вхідні замки на дверях спірної квартири та не впускає позивача проживати в ній, чинить перешкоди в здійсненні прав користування часткою квартири позивача.

Враховуючи, що відповідач добровільно не бажає вирішити питання спільного користування квартирою, з метою відновлення своїх порушених прав, позивач просить вселити її в спірну квартиру; встановити порядок користування квартирою, виділивши позивачу в користування житлову кімнату площею 13,3 кв.м. (№ 6 відповідно до плану квартири), а відповідачу житлові кімнати площею 17,7 кв.м. (№ 3 відповідно до плану) та 11,5 кв.м. (№ 4 відповідно до плану), допоміжні приміщення: вітальню площею 8,3 кв.м., кухню площею 9,8 кв.м., санвузол площею 3,3 кв.м., балкон площею 0,7 кв.м., лоджію площею 1,8 кв.м. залишити в спільному користуванні співвласників, а також зобов`язати відповідача не чинити перешкод позивачу в користуванні квартирою, передати ключі від неї та забезпечити вільний доступ до квартири.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2021 року (з урахуванням ухвали того ж суду про виправлення описки від 15.03.2021 року) позов ОСОБА_2 було задоволено. Вселено співвласника ОСОБА_2 до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлено порядок користування спірною квартирою, відповідно до якого виділено у користування позивача ОСОБА_2 житлову кімнату площею 13,3 кв.м. разом з лоджією, залишивши в користуванні ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дві житлові кімнати: площею 17,7 кв.м. та площею 11,5 кв.м. Допоміжні приміщення зазначеної квартири (вітальню площею 8,3 кв.м., кухню площею 9,8 кв.м. разом із балконом, санвузол площею 3,3 кв.м) залишено в спільному користуванні співвласників.

Зобов`язано відповідача не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні та передати останній ключі від цієї квартири, забезпечивши вільний доступ до цієї квартири.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, відповідача подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів зазначає, що позов про усунення порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння, підлягає задоволенню лише у разі, якщо позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Проте жодних доказів на підтвердження вчинення перешкод позивачу у користуванні квартирою не надано. Відповідач зі своїми дітьми, онуками позивача, вселився та користується квартирою на законних підставах, сам по собі факт проживання та поліпшення умов проживання, зокрема заміна старих дверей та замків, а також продаж старих меблів не є беззаперечним підтвердженням того, що відповідач чинить перешкоди у вселенні позивача до зазначеної квартири. Крім того, суд не врахував, що позивач на час розгляду справи мала у приватній власності іншу квартиру.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача та представник третьої особи у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. . Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.12.1995 року Виконавчим комітетом Добропільської міської ради народних депутатів, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , передана на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 у розмірі 22,3 кв.м та членам його родини: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , по 22,2 кв.м кожному.

Згідно зі свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 14.05.2010 року виданим виконкомом Святогорівської селищної ради Добропільського району Донецької області ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що зроблено відповідний актовий запис № 18 від 14.05.2010 року.

26.10.2010 року позивач зверталася до Приватного нотаріуса по Добропільському міському нотаріального округу Молодняк Л.П. із заявою № 275, за змістом якої відмовилася від прийняття спадщини після померлого чоловіка на користь сина спадкодавця ОСОБА_6 , 1979 року народження, та не заперечувала проти визначення долі померлого у зазначеній квартирі як 1/3 частина.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер син позивача - ОСОБА_6 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 27.12.2016 року Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, відповідний актовий запис № 530 від 27.12.2016 року.

14 лютого 2017 року позивач своєю заявою № 91, поданою до Добропільської державної нотаріальної контори Донецької області, відмовилася від належної їй спадщини після смерті сина ОСОБА_6 в рівних частках на користь дружини спадкодавця ОСОБА_1 , та його дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.06.2020 року 2/9 квартири за адресою: АДРЕСА_2 на праві власності належить ОСОБА_3 , 2/9 - ОСОБА_4 та 2/9 - ОСОБА_1 .

Таким чином, в ході судового розгляду судом було встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності належить позивачу ОСОБА_2 , відповідачу ОСОБА_1 та її дітям: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . При цьому позивачці належить 1/3 частина спірної квартири та іншим співвласником по 2/9 частці кожному. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

Згідно журналу внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень, а також плану квартири, спірна квартира має загальну площу 66,4 кв.м, у тому числі: вітальня площею 8,3 кв.м, кухня площею 9,8 кв.м, санвузол площею 3,3 кв.м, та три ізольовані жилі кімнати, площа яких становить 17,7 кв.м, 13,3 кв.м та 11,5 кв.м. З житлової кімнати площею 13,3 кв.м. є вихід на лоджію площею 1,8 кв.м. Кухня має вихід на балкон площею 0,7 кв.м.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач як власник має право вимагати порушення його права власності та у відповідності до ст.. 358 ЦК України має право на надання у користування та володіння тієї частини спільного майна, яке відповідає її частці у праві спільної часткової власності і з урахуванням прав неповнолітніх дітей та розміру часток співвласників в спільній частковій власності, встановив порядок користування спільним майном, за яким позивачу виділено у користування ізольовану кімнату площею 13,3 кв.м, відповідачу дві кімнати площею 17,7 кв.м та 11,5 кв.м. Службові приміщення залишено у спільному користуванні.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги та погоджується з висновком суду, оскільки як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що позивачу належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як зазначено в п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди, спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

За таких обставин, висновок суду щодо відновлення порушеного права позивача як співвласника квартири шляхом вселення, зобов`язання відповідача не чинити перешкод у користуванні та передачі ключів від квартири є вірним.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, щодо недоведеності позовних вимог, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, Зокрема у судовому засіданні як суду першої інстанції так і суду апеляційної інстанції відповідач не заперечувала, що без згоди та відома позивача змінила вхідні двері квартири та замки у них і ключі від квартири іншій стороні не надала, що вже свідчить про перешкоди, які були вчинені позивачу при користуванні її часткою квартирою. На час перегляду справи у суді апеляційної інстанції питання щодо надання позивачу ключів від спірної квартири у добровільному порядку також не врегульовано.

Доводи щодо наявності у власності позивача іншого житла не спростовують правильність правових висновків суду щодо захисту порушеного права позивача, як співвласника спірної квартири. Наявність у позивача іншого житла не позбавляє її права на користування спірним майном, яке належить їй на праві власності.

Щодо визначеного судом порядку користування житлом, то апеляційний суд зазначає, що за даних обставин він є оптимальним.

Відповідно до ст.50 ЖК України жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

З матеріалів справи убачається, що співвласниками спірної квартири є чотири особи: позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 та неповнолітні діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . При цьому позивачці належить 1/3 частина спірної квартири та іншим співвласником по 2/9 частці кожному.

Відповідач у суді першої інстанції зазначила, що в кімнаті 11,5 кв.м проживає її син ОСОБА_7 , 2005 року народження. За таких обставин, висновок суду щодо можливості проживання відповідача разом із її неповнолітньою донькою в кімнаті площею 17,7 кв.м (яка є найбільшою) з урахуванням вимог статті 50 ЖК України є обґрунтованим. Визначений судом порядок користування квартирою відповідає розміру часток усіх співвласників. Службою у справах дітей Добропільської міської ради надано висновок, що відповідний порядок користування житлом не порушує прав неповнолітніх дітей. Відповідачем іншого можливого порядку користування житлом не запропоновано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, є тотожними доводам, зазначеним у відзиві на позовну заяву, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесене з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.В. Агєєв

Ю.М.Мальований

Повний текст постанови складено 30 червня 2021 року

Суддя-доповідач В.В. Папоян