КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4219/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року,

встановив:

у серпні 2020 року заявник звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , яким просила заборонити їй вести телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб, строком на 6 місяців. В обґрунтування своєї заяви вказувала, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з її сином ОСОБА_5 з 24 лютого 2006 року по 21 травня 2018 року. З квітня 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 почали проживати окремо. В судовому порядку між ними були вирішені спори щодо стягнення аліментів та усунення перешкод у спілкуванні з дітьми. Після вказаних обставин ОСОБА_2 за допомогою телефонних дзвінків почала чинити психологічне насильство стосовно ОСОБА_1 , погрожувати та принижувати гідність її та її сина ОСОБА_5 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, заявник подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким заяву задовольнити та видати обмежувальний припис, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заявник посилалась на те, що колишня дружина її сина ОСОБА_2 , яка від шлюбу з ОСОБА_5 має двох дітей, чинить проти неї психологічне насильство, яке полягає в постійних дзвінках на мобільний, домашній а також на номери телефону за місцем її роботи, в яких вона словесно ображає, погрожує та принижує її. Зазначала, що за допомогою таких дзвінків, вона намагається вплинути на її сина, щоб він сплачував аліменти в більшому розмірі ніж той, що встановлено судом. Вказувала, що зазначені дії ОСОБА_2 почали викликати у неї побоювання за свою безпеку та безпеку її сина, спричинили емоційну невпевненість, завдають шкоду психічному здоров`ю, а також призвели до втрати нормальної працездатності та погіршення якості життя. Враховуючи викладене, заявник просила видати обмежувальний припис, яким заборонити ОСОБА_2 вести телефонні переговори з нею або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 1, 3, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У своїй апеляційній скарзі заявник посилається на те, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено подані докази та не надано їм відповідну оцінку, що призвело до помилкового вирішення справи по суті. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Так, при зверненні до суду із заявою на підтвердження психологічного насильства з боку ОСОБА_2 у формі погроз, образ та пригнічень відносно заявника та її сина, ОСОБА_1 було надано копії паспорту ОСОБА_5 , свідоцтва про народження ОСОБА_5 , свідоцтва про народження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , скріншоти з фотографіями ОСОБА_1 та автомобіля, фотографіями оголошення, копію рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2018 про розірвання шлюбу.

Однак надані до суду письмові докази не містять інформацію про обставини, на які посилається заявник у своїй заяві, не підтверджують факт здійснення телефонних дзвінків особисто ОСОБА_1 та не містять відомостей щодо змісту телефонних розмов.

Як вбачається з матеріалів справи, за заявою ОСОБА_1 в судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_7 , однак її покази не є достатніми доказами на підтвердження вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства відносно заявника, оскільки під час допиту свідок не повідомила про зміст телефонних розмов та їх періоду надходження.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється у тому числі на мати (батька) одного з подружжя (колишнього подружжя).

Відповідно до п 2. ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За п. 7 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України суд, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суд під час вирішення даної заяви надавав оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішив питання про дотримання прав та інтересів учасників справи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд встановив, чи піддавався заявник домашньому насильству та яким його формам, а також оцінив ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, наведені заявником обставини не містять ознак психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом та не дають підстави для висновку про необхідність видання обмежувального припису щодо заінтересованої особи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 26 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді