Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.02.2021 Справа №607/3831/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Грицай К.М.

за участю секретаря судового засідання Стус К.І.,

учасників справи: представника позивача Дригуша Я.М. ,

представника відповідача Гураля Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Комунальне підприємство «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач знаходився в трудових відносинах з КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» ТМР з 12.02.2016 року та працював на посаді завідувача господарством. З ОСОБА_2 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. 11.03.2019 року відповідач був звільнений з роботи за власним бажанням. При проведенні інвентаризації підзвітних відповідачу товарно-матеріальних цінностей виявлена недостача на суму 8180,35 грн. Часткова недостача в сумі 2000,00 грн. відповідачем була добровільно відшкодована і на даний час сума недостачі складає 6180,35 грн. З врахуванням наведеного просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 березня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

06 липня 2020 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Гураль Р.В. подано відзив на позовну заяву у якому він заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки жодних доказів з якого б слідувало, що відповідач отримав на зберігання ті товарно-матеріальні цінності, стосовно яких виникла недостача, позивачем не надано та у позовній заяві про них не зазначено.

Представник позивача Комунального підприємства «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Дригуш Я.М. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача Гураль Р.В. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, які наведені у відзиві на позовну заяву. Також, пояснив, що позивачем не доведено, що матеріальні цінності були отримані відповідачем та роботодавцем було забезпечено належні умови їх зберігання, крім того, зауважив, що в акті перевірки не було встановлено, яка саме особа винна недостачі та не вказані причини. Тому, просить відмовити у задоволенні позову.

Із пояснень допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вбачається, що вони у складі комісії проводили інвентаризацію та підписували протокол інвентаризації, за результатами якої виявили недостачу, ОСОБА_8 підписав інвентаризаційний опис. Інвентаризацію проводили протягом одного дня, 14 березня 2019 року, причини недостачі їм невідомі та комісія не встановила. Труби зберігались з 2017 року в приміщенні по вул. Руській, 47 в підвалі.

Також свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_4 повідомили, що ОСОБА_8 обіцяв, що відшкодує вартість нестачі.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

12 лютого 2016 року ОСОБА_8 був прийнятий на роботу у КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» ТМР на посаду завідувача господарством, що вбачається із наказу про прийняття на роботу № 81/ос від 10 лютого 2016 року.

Крім того, сторонами 12 лютого 2016 року була укладена угода про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Згідно п. 4 вказаної угоди працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Згідно наказу про припинення трудового договору № 64/ос КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» ТМР від 11 березня 2019 року, ОСОБА_8 звільнений з посади завідувача господарством з 14 березня 2019 року.

Протоколом інвентаризаційної комісії від 14.03.2019 року у складі голови комісії Левицького П.Р. , членів комісії ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 встановлено нестачу матеріальних цінностей на суму 8180,35 грн.

ОСОБА_8 завірив особистим підписом інвентаризаційний опис необоротних об`єктів №112 від 14.03.2019 року, інвентаризаційний опис запасів№109, 203, 201 від 14.03.2019 року про передання матеріальних цінностей.

Як вбачається із пропозиції щодо врегулювання виявлених розбіжностей між фактичною наявністю матеріальних активів та зобов`язань і даними бухгалтерського обліку, які наводяться у звіряльних відомостях та актах інвентаризації, остаточна нестача складає 8180,35 грн.

Позивач 13.05.2019 року, 22.07.2019 року та 29.01.2020 року надсилав звернення відповідачу про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству в добровільному порядку.

Згідно довідки КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» ТМР, в результаті передачі товарно-матеріальних цінностей ОСОБА_2 виявлена недостача на суму 8180,35 грн. Сума в розмірі 2000,00 грн. була погашена ОСОБА_2 в добровільному порядку 11 листопада 2019 року, що підтверджується квитанцією № 0.0..1. Станом на 20.02.2020 року заборгованість складає 6180,35 грн.

Згідно квитанції від 11.11.2019 року ПАТ «КБ «Приват банк» підтверджено переказ коштів в сумі 2000 гр. від платника ОСОБА_2 на рахунок КП ТМЛДЦ ТМР призначення платежу оплата за послуги.

Позивачем надано суду вимогу № 31 щодо переліку матеріальних цінностей від 25 грудня 2013 року, яку суд не приймає до уваги як неналежні, оскільки відповідач ОСОБА_8 прийнятий на роботу у 2016 році, що підтверджується Наказом № 81/ос від 10.02.2016 року про прийняття на роботу.

Відповідно до ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Проте, судом не встановлено, що згідно посадової інструкції на працівника покладено виконання роботи відповідно до професії безпосередньо пов`язаної із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) довірених працівнику цінностей.

Згідно з пунктами 1, 2, 5 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 затверджено Перелік посад і робіт, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік).

Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не зазначені, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12.

У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві. Наявність винних дій працівника доводить позивач.

Однак, позивачем не доведено, а судом не встановлено, коли саме виникла нестача та якими доказами підтверджено факт передачі та отримання ним товарно-матеріальних цінностей, зазначених у звіряльних відомостях результатів інвентаризації запасів.

Поряд з тим, суд вважає, що квитанція про сплату 2000 грн. та пояснення свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_8 обіцяв відшкодувати шкоду не є належними доказами, оскільки у квитанції вказано призначення платежу: за надані послуги, що на думку суду не може однозначно підтверджувати визнання ОСОБА_2 вини за нестачу.

Таким чином, суду не надано докази, які підтверджують порушення працівником трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між порушенням і шкодою, вину працівника.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до переконання, що право позивача не порушене відповідачем, тому у задоволенні позову Комунального підприємства «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків слід відмовити.

Керуючись ст. 130, 134, 135-1, 138 КЗпП України, ст. 13, 76, 81, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Комунального підприємства «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - Комунальне підприємство «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр», адреса знаходження: м. Тернопіль, вул. Руська, 47, .

Відповідач - ОСОБА_8 , адреса проживання: с. Супранівка, Підволочиський р-н, Тернопільська обл., РНОКПП невідомий.

Повний текст судового рішення складений 23.02.2021 року

Головуючий суддяК. М. Грицай