Справа № 357/1606/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Нізова А. Р.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 міста Біла Церква за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно, усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 . Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається із двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_5 залишила заповіт, яким все своє майно заповіла своєму сину ОСОБА_1 . У встановлений законом шестимісячний термін позивач звернувся до нотаріальної контрори із заявою про прийняття спадщини за заповітом та 19.09.2018 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа №465/2018. 08.03.2019 року під час спілкування з нотаріусом позивачу стало відомо, що окрім нього, з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 звернувся її чоловік ОСОБА_3 , крім того нотаріусом було роз`яснено позивачу, що оскільки спадкова квартира померлою ОСОБА_5 була отримана у власність під час перебування у шлюбі з відповідачем, вона підлягає розподілу, як майно набуте подружжям під час шлюбу. Позивач вважає, що спадкова квартира не можу бути розподілена між подружжям по 1/2 частини, оскільки 09.01.1967 року покійній ОСОБА_5 було видано ордер №1136 на заселення двокімнатної квартири, що по АДРЕСА_2 , надалі АДРЕСА_3 , який був виданий особисто покійній, разом з сином ОСОБА_1 . Отриманню вказаного ордеру передувало прийняття матері позивача до членів житлово-будівельного кооперативу «Восход» у 1966 році, та сплата коштів на формування паєнагромадження (пайових внесків). Позивач вважає, що участь у виплаті пайових внесків покійної за квартиру одноособово склала 82%, а відповідача ОСОБА_3 лише 18% від вартості квартири, а тому вона не може бути розподілена між подружжям у рівних долях. Крім того, позивач зазначає, що самостійно, без допомоги відповідача доглядав за матір`ю, турбувався про її здоров`я, а останній, в свою чергу, взагалі відсторонився від дружини, не піклувався про неї, не цікавився станом її здоров`я, жодної участі у її догляді не приймав, хоча останні роки свого життя ОСОБА_5 була лежачою хворою, потребувала особливої уваги та догляду, а тому вважає, що повинен бути позбавлений права на обов`язкову частку у спадщині дружини. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності на 82/100 частини спадкового майна, а саме квартири, що по АДРЕСА_1 ; усунути ОСОБА_3 від права на спадкування після померлої ОСОБА_5 ; стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 01 квітня 2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

29.04.2020 року відповідач направив відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечує, мотивуючи тим, що з матір`ю позивача відповідач познайомився в червні 1970 року та з 13.06.1970 року став з нею проживати однією сім`єю як чоловік і дружина. 21.04.1971 року відповідач та ОСОБА_5 офіційно одружилися. Від вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_6 , яка на даний час проживає в США. 20.02.1985 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано, однак, як зазначає відповідач розірвання шлюбу було фіктивним та 24.11.1992 року, після вирішення тих проблем, заради яких розривався шлюб, вони знову одружились. Також відповідач зазначає, що у нього є донька від першого шлюбу, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказує, що ОСОБА_8 працювала вихователем в дитячому садочку і отримувала дуже мізерну зарплату. Відповідач багато років пропрацював на Білоцерківському Домобудівельному комбінаті виконробом (прорабом), мав дуже високу зарплату. На час, коли вони стали проживати однією сім`єю з матір`ю позивача, вона за спірну квартиру заплатила лише дуже незначні кошти, частина з яких (з її слів) була взята нею в борг, оскільки доходи були дуже маленькі, а вона сама виховувала і утримувала сина на одну зарплату. Тому, після фактичного утворення їхньої сім`ї, з червня 1970 року всі внески за квартиру фактично сплачувались з зарплати відповідача. Звідтіль, також були погашені всі борги ОСОБА_5 та всі ці роки сплачувались комунальні послуги. Повністю пайові внески за квартиру (паєнакопичення) вони виплатили в травні 1982 року. 23.10.2006 року на ім`я ОСОБА_5 було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_4 . Це свідоцтво було зареєстровано в Білоцерківському МБТІ 23.10.2006 року. З 2001 року відповідач став постійно хворіти, стан його здоров`я сильно погіршувався. По кілька разів на рік він змушений був проходити різні курси лікування. Його хвороби дуже обмежили в можливості пересування, в можливості фізичних навантажень і т.д. А дружина почувала себе значно краще, майже не зверталась до лікарів, весь свій вільний час проводила на дачах - в с.Чепеліївці обробляла їхню дачу і в с.Сидори допомагала обробляти дачу ОСОБА_1 . Перші серйозні проблеми з її здоров`ям почались після того, як ввечері (після 22-00 години) 21.07.2013 року вона впала і зазнала травми. Лише після того, як відповідач повідомив ОСОБА_9 про це і вже вдруге була викликана швидка допомога, дружина була госпіталізована, а в лікарні підтвердилось, що вона зламала шийку лівого бедра. На той час відповідачу вже було 79 років, він сам тяжко хворів, тому відвідував дружину в лікарні не дуже часто, основні турботи взяв на себе її син. Але відповідач давав ОСОБА_1 на лікування матері достатньо грошей на проведення операції і на подальше лікування. Спочатку дав йому 18 тис. грн., а пізніше ще 34 тис. грн., також неодноразово ще давав різні більш дрібні суми. Значну матеріальну допомогу надала дочка ОСОБА_6 , яка пересилала кошти з США в сумі 2400 доларів. Вона також пропонувала найняти когось, хто б після лікарні доглядав за мамою вдома і допомагав відповідачу. Але позивач з лікарні забрав матір, до себе додому, а потім, без відома відповідача, забрав з квартири всі її документи, в тому числі і документи на квартиру, тощо. Перевів її пенсію на свою адресу. Фактично він створив таку ситуацію, що без його дозволу ніхто не міг вільно спілкуватись з матір`ю (телефонувати чи навідувати її). Дружина, знаючи поганий стан здоров`я відповідача, хвилювалась щоб він був доглянутий, але позивач жодного разу йому нічим не допоміг. Хоча раніше між ними була розмова, що квартира залишиться тому, хто догляне їх з дружиною, і вони обоє розраховували на ОСОБА_1 . Але відповідача доглядала і продовжує це робити дочка ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Відповідач не виключає, що і заповіт було складено не з вільного волевиявлення покійної дружини, адже вона жила в повній ізоляції і залежності. Вважає, що спірна квартира є їхньою з покійною дружиною спільною власністю, в якій йому належить 1/2 частка. Також він вважає, що має право на обов`язкову частку у спадковому майні, тому звернувся до нотаріальної контори з відповідними заявами. Таким чином, відповідач заперечує проти позову в повному обсязі. Крім того, в позовній заяві позивачем визнається, що спірна квартира виплачувалась в період перебування його матері у шлюбі з відповідачем. Але на підтвердження своїх міркувань про те, що його покійна матір сплатила 82% вартості квартири, а відповідач лише 18% не надає будь які належні, допустимі та достатні докази. Також не наведено належних правових підстав для таких висновків. У зв`язку з притягненням ОСОБА_3 в якості відповідача по цій справі для захисту своїх прав та інтересів відповідач змушений був звернутися за правничою допомогою та поніс авансові матеріальні витрати в сумі 6 (шість) тисяч гривень, які відповідно до ст.133 ЦПК України віднесені до судових витрат та згідно ст.ст.137, 141 ЦПК України і підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Тому в разі відмови в задоволенні позову просив стягнути понесені витрати з позивача на його користь.

Ухвалою суду від 18 вересня 2020 року підготовче провадження у вказаній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позивній заяві.

Відповідач та його представник в суловому засіданні проти задоволення позову заперечували та надали пояснення аналогічні викладеним у відзиві.

Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила клопотання про розгляд справи за відсутності її представника, при вирішенні спору покладалась на розсуд суду.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та ПлахтєєвпротиУкраїни» (заява № 20347/03) Європейський суд з прав людини в котре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, якіберуть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 5ти поверховий будинок на 100 квартир УКСа облвиконкому по АДРЕСА_5 є кооперативним будинком ЖБК «Схід», який введений в експлуатацію на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківсьбкої міської ради депутатів трудящих від 25.01.1967 року №43.

Згідно ордеру № 1136 від 09.01.1967 року, виданого на підставі рішення №628 виконавчого комітету Білоцерківської міської ради депутатів трудящих від 28 грудня 1966 року, ОСОБА_10 , з правом проживання її та проживаючим з нею сином ОСОБА_1 , було надано дозвіл на заселення в ЖБК «Восход» до двокімнатної квартири площею 26,50кв.м за адресою: АДРЕСА_6 /а.с. 30/

Матеріали справи свідчать, що позивач ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 /а.с. 20/

Відповідно до Протоколу №1 зборів членів житлово-будівельного кооперативу від 24 січня 1965 року, було визначено орієнтовний розмір основного пайового внеску за двокімнатну малу квартиру в розмірі 1605 руб. /а.с. 37/.

Також судом встановлено, що 21 квітня 1971 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований міським бюро ЗАГС міста Біла Церква Київської області, актовий запис №265 /а.с. 25/. Після реєстрації вказаного шлюбу ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_11 »

В судовому засіданні встановлено, що шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , укладений 21 квітня 1971 року було розірвано 20.02.1985 року, а 24 листопада 1992 рокуміж ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було знову зареєстровано шлюб, який тривав по день смерті ОСОБА_5 , що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 /а.с. 135 звор.стор/ та сторонами не заперечується.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_6 , перебуває у державному кооперативному фонді та розташовується у будинку Житлово-будівельного кооперативу «Восход» («Схід»), вартість квартири сплачена в повному обсязі, заборгованості немає, що підтверджується довідкою виданою ЖБК «Восход» від 04.10.2006 року/а.с. 47/

Відповідно до рішень Білоцерківської міської ради Київської області №177 від 30 квітня 1985 року, №395 від 26 жовтня 1992 року, №111 від 28 квітня 1995 року та №152 від 20 квітня 1993 року АДРЕСА_7 /а.с. 39-42/.

На підставі рішення виконкому Білоцерківської міської ради №16 від 24.01.2006 року, Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства 23.10.2006 року було видано ОСОБА_5 свідоцтво на право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_8 , та на підставі заяви про реєстрацію прав власності на житло від 26.10.2006 року, довідки вказаного кооперативу про повну сплату паю, Білоцерківським МБТІ було прийнято рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на вищевказану квартиру /а.с. 44-45/

Відповідно до листа №1135 від 24.04.2019 року КП КОР «Південне БТІ», станом на 01.01.2013 року, право власності на квартиру АДРЕСА_8 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 23.10.2006 року, виданого управлінням житлово-комунального господарства (реєстрова книга №95, реєстровий №10761).

На підставі ст.22 КпШС України, положення якого діяли на час спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до положень ст.15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чиіншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

П. 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 18.09.1987 р. №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (з подальшими змінами та доповненнями), передбачено, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд.

Як роз`яснено п.п.б) п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватноївласності», слід враховувати, що при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 61 постанови від 18.09.1987 року № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", за змістом частини першої статті 17 Закону України "Про власність" кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Відповідно до Закону України «Про кооперацію» кооператив - це юридична особа, створена фізичними і (або) юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на основі самоврядування. Порядок набуття права власності на кооперативну квартиру суттєво відрізняється від приватизації державного житлового фонду.

Кооперативна квартира спочатку є приватною власністю кооперативу як юридичної особи, а після повної виплати членом кооперативу пайового внеску переходить в його приватну власність як фізичної особи (ст. 384 ЦКУ). При цьому всі господарські, прибудинкові споруди, а також прибудинкова територія залишаються у власності кооперативу.

В кооперативі право власності на житлову площу після виплати паю набуває тільки член кооперативу. Якщо пай виплачувався в шлюбі, квартира є спільною сумісною власністю подружжя. При поділі майна подружжя (або чоловік), який перебував у шлюбі і брав участь у виплаті пайового внеску, може отримати свою частку в праві на квартиру або за спільною згодою, або через суд.

Таким чином ОСОБА_5 , як член житлового кооперативу, повністю внесла свій пайовий внесок за квартиру за адресою: АДРЕСА_9 , при цьому здійснила це, як зазначає позивач в позовній заяві, в травні 1982 року, тобто за час зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_3 , а отже ОСОБА_5 та ОСОБА_3 набули право спільної сумісної власності на вказану квартиру на час набрання чинності Закону України «Про власність» 15.04.1991 року та їхні частки у праві власності визнаються рівними, що відповідає положенням ч.1ст.28 КпШС України.

В позовній заяві та у судовому засіданні позивач та його представник стверджують, що спірна квартира хоч і виплачувалась в період перебування його матері у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , однак покійна ОСОБА_5 внесла 82 % вартості квартири, а відповідач лише 18%.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, позивач, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надав жодного доказу, який безспірно підтверджував би, в який період, які суми та з яких доходів були виплачені у якості пайових внесків.

А наведений в позовній заяві «розрахунок» жодними належними та допустимими доказами не підтверджений.

Натомість, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , яка працювала завідуючою дитячого садка, пояснила, що фінансовий стан у ОСОБА_5 був дуже важкий, так як була невелика заробітня плата, але після одруження їй стало значно легше, оскільки чоловік їй підтримував матеріально.

Крім того, в наданому для огляду в судовому засіданні відеозапису спадкодавець ствердила, що зі своїм чоловіком ОСОБА_3 вона прожила 44 роки, пайові внески сплочував відповідач, зазначила, що в усьому їй допомагав та жодних претензій до чоловіка вона не має.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надали аналогічні покази.

Таким чином, вказане нерухоме майно набуло статусу окремого об`єкта цивільних прав, на який поширюються загальні норми цивільного законодавства, у тому числі, ті, які регулюють правовідносини у сфері спадкування за законом. З моменту повного внесення пайового внеску за кооперативну квартиру, вона перейшла у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , а Житловий кооператив, в свою чергу, вже припинив будь-які права та повноваження щодо вказаного об`єкту нерухомого майна.

Системний аналіз наведених норм, з урахуванням обставин справи, дають підстави вважати, що оскільки пай внесено ОСОБА_5 у період сумісного проживання з ОСОБА_3 , то дану квартиру слід вважати спільним майном подружжя та такою, що підлягає поділу незалежно від того, на чиє ім`я оформлено право власності на неї.

В ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.06.2016 року по справі №668/12085/15-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/58975351) суд зазначив наступне:

«Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987 року (зі змінами) «Про практику застосування суддями законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз`яснено, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, щомайно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що сторонам на праві власності належить по Ѕ частини спірної квартири, оскільки пай за неї внесений подружжям в ЖБК в період сумісного проживання і за рахунок спільних коштів, тому згідно з приписами ст. 28 КпШС, а також ст.70 СК України частки сторін у спільній сумісній власності є рівними».

У своїй ухвалі від 15.03.2017 року по справі №205/2696/15-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/65771853) ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовуючи рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зазначив: «Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно роз`яснень, наданих у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, якідані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чиіншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Крім того, у п. 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз`яснено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними».

З правової позиції ВСУ у справі № 6-138 цс 13 від 18.12.2013 року, вбачається: Відповідно до чч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За змістом ч.. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Якщо спадщина у зв`язку зі смертю члена кооперативу відкрилась до 1 липня 1990 року, тобто до набрання чинності Законом СРСР "Про власність" (який згідно з постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" підлягав застосуванню на території України до 15 квітня 1991 року - часу набрання чинності Законом України "Про власність" від 7 лютого 1991 року) та відповідно до ст. 145 ЖК УРСР та п. 43 Типового статуту ЖБК і пп. 7, 55 Примірного статуту ЖБК, відкривається спадщина не на квартиру, а на пай, який переходить до спадкоємців у порядку передбаченому законом (ст. ст. 524-562 ЦК УРСР 1963 року), а члени його сім`ї, які проживали разом з ним, зберігають право користування жилим приміщенням за умови вступу до кооперативу одного з них. Спадкоємцям, що не користувались жилим приміщенням за життя спадкодавця, і тим, що відмовились від подальшого користування ним, кооператив виплачує успадкований пай або його частку (чч. 4, 5 п. 43 Типового статуту ЖБК).

Встановлено, що ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії і- НОМЕР_3 /а.с. 21/.

Згідно заповіту, складеного 19.03.2014, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П., зареєстрованого в реєстрі за №3-258, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті все належне їй майно заповіла ОСОБА_1 /а.с. 128 звор. стор./

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №465/2018 заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , заявленими спадкоємцями є син померлої ОСОБА_1 та чоловік ОСОБА_3 , який відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині.

Позивач в позовній заяві та в судовому засіданні зазначає, що він самостійно без допомоги відповідача доглядав за матір`ю, оскільки ОСОБА_5 за життя тяжко хворіла, останні роки свого життя була лежачою хворою, потребувала особливої уваги та догляду.

Так, відповідно до наданої позивачем виписки з історії хвороби №8586 Міської лікарні №2, ОСОБА_5 з 22.07.2013 року по 14.08.2013 року знаходилась на стаціонарному лікуванні з діагнозом медіальний перелом шийки лівого стегна ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, СН 2-а, ХСМН-3 при церебросклерозі. Рекомендовано: хода за допомогою допоміжних засобів пересування ходунки на протязі 6 тижнів з моменту виписки, тренаж м`язів лівої нижньої кінцівки /а.с. 63/

Згідно виписки з історії хвороби №7014 Міської лікарні №2, ОСОБА_5 з 12.06. по 05.07.2014 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні МЛ №2 з діагнозом: закритий осколовийчерезвертлюговий перелом правої стегнової кістки із зміщенням. /а.с. 64/

В той же час, як пояснює позивач, відповідач, будучи обізнаним про безпорадний стан дружини, її хворобливий стан, діагноз та її потреби, маючи можливість виконувати свої обов`язки, але свідомо нехтуючи своїми обов`язками, не вчиняв необхідних дій, усунувшись від надання дружині будь-якої допомоги.

Згідно довідки про постійне спільне проживання №28 від 04.03.2020 року ОСОБА_5 , 1938 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , фактично постійно проживала з 12 серпня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 в АДРЕСА_10 , разом з сином ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкуванняздійснюється за заповітомабо за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Правила частинип`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі №321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19), від 30 травня 2008 року N 7.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження №61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана булла утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи відвиконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснив, що на час отримання дружиною травми йому вже було 79 років, він сам тяжко хворів, тому відвідував дружину в лікарні не дуже часто, основні турботи взяв на себе її син. При цьому, відповідач давав ОСОБА_1 на лікування матері 18 000,00 грн та 34 000,00 грн. на проведення операції і на подальше лікування. Крім того значну матеріальну допомогу надала дочка ОСОБА_6 , яка пересилала кошти з США в сумі 2400 доларів. Та обставина, що позивач надавав своїй матері допомогу в лікарні відповідачем не заперечується, але він міг це виконувати за своїм станом здоров`я і віком, врешті він виконував свій законний обов`язок перед своєю матір`ю. Пояснив, що ці турботи взяти на себе не міг, оскільки сам потребував лікування і догляду і змушений був в певні періоди проживати в своєї дочки ОСОБА_7 , яка доглядала його та лікувала.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15 , син позивача, пояснив, що протягом 2013-2018 року проживав разом з покійною ОСОБА_5 . Коли забирали її з лікарні, то відповідач відмовився її забирати додому, оскільки сам переїздить до доньки ОСОБА_7 проживати. Про стан здоров`я відповідача йому не відомо.

Свідок ОСОБА_16 , яка є дружиною позивача, пояснила, що у 2013 році після травми забрали ОСОБА_5 проживати до себе. Пояснювала, що донька ОСОБА_6 відмовилась надавати допомогу на догляд за матір`ю, однак її чоловік надіслав 2 000 дол США на операцію мами. Крім того, вказала, що відповідач з об`єктивних причин не зміг би забезпечити такий догляд за покійною який забезпечили вони.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_5 проживала разом зі своїм сином, який здійснював за нею гарний догляд. Також йому відомо, що відповідач відвідував дружину, хоча і не часто.

Свідок ОСОБА_18 , яка є сусідкою відповідача, в судовому засіданні пояснила, що відповідач та померла ОСОБА_5 жили дружньою сім`єю, остання жодного разу не скаржилась на відповідача. Крім того, до своєї травми займалась лікуванням чоловіка. Також їй відомо, що вона з 2013 року проживала з сином, який час від часу привозив її до під`їзду побачитись з чоловіком та подругами.

Свідок ОСОБА_12 , сусідка відповідача, в судовому засіданні пояснила, що як їй відомо зі слів відповідача, позивач його не допускав до дружини.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідноіз ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суду позивачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів, на підтвердження того, що спадкодавець, у зв`язку із віком та хворобою була у безпорадному стані, висловлювала прохання або бажання про надання допомоги з боку відповідача по справі, а він, маючи можливість, свідомо ухилявся від надання такої допомоги.

Тобто, факту навмисного ухилення спадкоємця від надання допомоги безпорадному спадкодавцю з боку відповідача не доведено.

Таким чином, дослідивши всі надані докази в сукупності суд дійшов до висновку, що позовні вимоги щодо усунення відповідача від права на спадкування після смерті матері не можуть бути задоволені, оскільки позивач не надав жодних належних, допустимих та достатніх доказів того, що відповідач умисно ухилявся від участі у догляді за хворою дружиною.

Матеріалами справи не доведено, що померла потребувала допомоги сааме від ОСОБА_3 чи зверталася до нього за наданням такої допомоги.

Доказів того, що вона знаходилась у безпорадному стані суду також не надано.

Доводи у позовній заяві, що відповідач умисно ухилявся віднадання допомоги дружині суд не бере до уваги, так як матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин в силу приписів ст.ст. 12, 81 ЦПК України.

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач просив стягнути з позивача витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі зборомдоказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути спів мірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, щосвідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Матеріали справи містять докази, понесення відповідачем на правничу допомогу адвоката витрат в розмірі 6000,00 грн.

На підтвердження цього відповідачем було надано:

- Квитанцію №320677 від 22 квітня 2020 року на суму 6 000,00 грн.;

- Угоду №168 про надання правничої допомоги від 22 квітня 2020 року, укладеної між ОСОБА_3 та адвокатом Дідич Поліною Володимирівною;

- Розрахунок витрат на правничу допомогу від 23 червня 2021 року на підставі договору №168 від 22 квітня 2020 року; акт від 23 червня 2021 року до договору про надання правничої допомоги №168 від 26.04.2020 року;

- Ордер серія КС №386245 від 22.04.2020 року.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 1224, 1241, 1261, 1258, 1265,1268 ЦК України, ст.22 КпШСУкраїни, Законом України «Про власність». Законом України «Про кооперацію», п.6 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (адреса: АДРЕСА_11 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (адреса: АДРЕСА_12 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Повний текст рішення складений 02.07.2021 року.

СуддяБ. І. Кошель