24.06.2021 Справа № 363/4578/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Рудюка О.Д.,

за участю:

секретаря судового засідання Андрєєвої О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгороді в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що він є наймачем житлового приміщення, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 . З 2006 року позивач проживав в даній квартирі. На де який час знімався з реєстрації місця проживання, потім знову зареєструвався в квартирі за вище вказаною адресою, але весь час з моменту отримання ордеру на вселення в житло, фактично проживав в ньому. В даній квартирі зареєстровані відповідачі та третя особа по справі. ОСОБА_2 є колишня дружина позивача, а ОСОБА_2 син колишньої дружини від першого шлюбу, третя особа дочка позивача. За місцем своєї реєстрації відповідачі не проживають з 2013 року про, що підтверджує акт про факт не проживання відповідачів. Таким чином відповідачі не проживають майже сім років та не з`являються в спірне житло і не виявляють бажання щодо поселення у нього. На сьогоднішній день наявність реєстрації відповідачів у спірній квартирі позбавляє позивача, як наймача житла, можливості здійснювати право користування ним та позивач вимушений здійснювати оплату комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. У зв`язку з чим позивач просить суд, визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24.03.2021 року відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеному позовного провадження.

Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Надав до суду разом з позовною заявою клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та зазначив, що надані докази вичерпні і інших доказів і аргументів по справі не має.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ордеру на службове приміщення № 69 від 23.02.2006 року виданого Виконавчим комітетом Синяківською сільською радою, встановлено, що ордер видано ОСОБА_1 , з сім`єю яка складається з 4 осіб (склад сім`ї: ОСОБА_2 - дружина; ОСОБА_3 син, ОСОБА_4 - дочка) направо зайняття житлового приміщення, яка складається з 1 кімнатної квартири загальною площею 36,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою видачі ордеру-рішення виконкому Синяківської сільської ради № 9 від 23.02.2006 року.

Згідно акту про не проживання від 19.08.2020 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за адресою: АДРЕСА_1 з 2013 року і до сьогоднішнього дня, складено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який засвідчено т.в.о. Сіняківського с/голови ОСОБА_7 .

Як вбачається з копії паспорта на ім`я ОСОБА_1 , а саме сторінок 14 та 15, позивач з 20.10.12 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а з 02.09.2020 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Київської області від 17.03.2021 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Конституцією України(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людині основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім`ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться судом.

Як роз`яснив в п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Аналіз правових норм дає підстави зробити висновок про те, що під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

З позову вбачається, що відповідачі зареєстровані у житловому приміщені за адресою: АДРЕСА_1 , зі згоди позивача (квартиронаймача), а доказів, що відповідачі не проживають по місцю реєстрації з власної волі, суду не надано.

Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 13 ЦПК України встановлено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 ЦК України, однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Як вбачається з підстав заявлених позовних вимог, позивач звертаючись до суду з вимогою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, вказує, що він є квартиронаймач житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , але позивачем не надано належних доказів, що на час звернення до суду з даним позовом він є наймачем житлового приміщення за вище вказаною адресою.

На обґрунтування позовних вимог та на підтвердження обставин, позивачем до позовної заяви надано тільки копію паспорту на його ім`я копія ордеру на службове приміщення № 69 від 23.02.2006 року та акт про не проживання від 19.08.2020 року.

Звертаючись до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, позивач був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою, однак належних доказів на підтвердження позовних вимог суду не надав.

Тому з цих підстав позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 15, 76-81, 89, 95, 133, 137, 141, 177, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273-279 ЦПК України, суд, -

вирішив:
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП в матеріалах справи відсутній, АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП в матеріалах справи відсутній, АДРЕСА_3 ).

Третя особа: ОСОБА_4 (РНОКПП в матеріалах справи відсутній, АДРЕСА_3 ).

Суддя О.Д. Рудюк