Ухвала

30 червня 2021 року

місто Київ

справа № 623/2278/19

провадження № 61-10458ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Ізюмський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про встановлення батьківства та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 12 червня 2019 року звернулася до суду із позовом про:

- визнання ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- внесення відомостей до актового запису про народження ОСОБА_3 щодо зазначення її батьком ОСОБА_2 ;

- стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) платника аліментів, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 .

Ухвалено внести зміни до актового запису від 25 вересня 2007 року № 337 про народження ОСОБА_3 , у графі «батько» зазначити « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Росії, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 12 червня 2019 року і до повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 жовтня 2020 року змінено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 12 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Зобов`язано Управління державної казначейської служби України у Основ`янському районі м. Харкова Харківської області повернути ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 1 152, 60 грн.

ІІ. ВИМОГИ ТА АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 23 червня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить змінити постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року, зазначивши правильно період стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 , а саме:

- 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 12 червня 2019 року до 29 вересня 2020 року;

- 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29 вересня 2020 і до досягнення дитиною повноліття.

Підставами касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник визначила:

- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права;

- відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

- судом апеляційної інстанції досліджено не усі докази, не наданої їм правової оцінки, висновки суду не відповідають обставинам справи (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок про наявність підстав для повернення касаційної скарги заявнику, яку подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не навела передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень. Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та/або порушення норм процесуального права без зазначення аргументів на обґрунтування наявності випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Визначаючи підстави касаційного оскарження, заявник зазначила про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, проте, такий довід не є конкретизованим, заявник не визначила певні норми матеріального та (або) процесуального права, щодо яких, на переконання ОСОБА_1 , відсутній висновок Верховного Суду, яким має бути такий висновок та яким чином таке тлумачення цього правила мало вплинути на вирішення спору судами.

Відповідно, Суд визнає наведення посилання на наявність такої підстави касаційного оскарження формальним, що не свідчить про належне та добросовісне виконання вимог частини другої статті 389 ЦПК України.

Оскільки заявником не наведена підстава касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій, яка відповідає положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, Суд констатує, що зазначені заявником підстави оскарження не відповідають тим визначеним процесуальним законом підставам касаційного оскарження, які зазначені у пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Зазначена заявником підстава (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) може бути врахована Верховним Судом під час відкриття касаційного провадження виключно за умови, якщо обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження одночасно пов`язана з наявністю інших підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Отже, незазначення підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу, лише наведення посилання на нездійснення дослідження доказів у справі не становить виконання вимог процесуального закону щодо належного викладу підстав касаційного оскарження.

Інших підстав касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, які за змістом мають відповідати частині другій статті 389 ЦПК України, заявником не зазначено.

Отже, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Доводи про здійснення оцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції, що визначенні статтею 400 ЦПК України.

Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконала вимог процесуального закону під час подання касаційної скарги щодо наведення визначених процесуальним законом підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявникові.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Ізюмський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про встановлення батьківства та стягнення аліментів, не прийняти до розгляду та повернути заявникові.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний