провадження № 22-ц/824/9083/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив суд: визнати недостовірною інформацію та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 поширену ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці facebook(фейсбук) ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: «Ну і трошки лонгріду про це злочинне угруповання: Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» () директором якого є ОСОБА_3 покупає кредит іпотеки з невеликим залишком у банку який знаходиться на ліквідації, але з хорошим забезпеченням за іпотечним договором у вигляді квартири в м. Києві яка повинна бути в рази дорожча ніж залишок по кредиту. Після купівлі кредиту не зважаючи на те, що позичальники є платниками без прострочень, продає квартиру через «черних» нотаріусів - реєстраторів на близьких (у тому числі родичів) людей, а саме ОСОБА_5 (мати), ОСОБА_6 (син) та ОСОБА_7 (теща), а потім вимагає викупити свою квартиру за ринковою вартістю.

Ті особи які починають боротися та подавати заяви до правоохоронних органів перепродаються повторно через приватного виконавця ОСОБА_8 та підвергаються тиску у вигляді взлому дверних замків, відключенню світла (пере різання проводів), крадіжки електричного лічильника, залякування та інші насильницькі дії.

Організоване угруповання складається із таких осіб:

ОСОБА_3 , керівник (організатор) угрупування, керівник Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» () а також адвокат Київської міської адвокатури.

ОСОБА_5 - особа на яку оформлюються всі квартири, родичка.

ОСОБА_6 - особа на яку оформлюються квартири через повторний перепродаж (син ОСОБА_3 .)

ОСОБА_7 - довірена особа на яку оформлюють повторний продаж квартир через ресурс ДП «Сетам» родичка ОСОБА_3 .

Нотариуси: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

ОСОБА_14 - юрист який представляє інтереси ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» та ОСОБА_5 у судах.

ОСОБА_8 - приватний виконавець якій робить повторні продажі квартир через ресурс ДП «СЕТАМ».

Тітушки: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

З розміщеним фото Адвокат ОСОБА_3 ОСОБА_24 ».

Зобов`язати ОСОБА_1 протягом п`яти календарних днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили спростувати вказану недостовірну інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці facebook(фейсбук) ІНФОРМАЦІЯ_2 та опублікувати на сторінці в соціальній мережі facebook (фейсбук) спростування вищевказаної інформації.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є адвокатом, самозайнятою особою та здійснює професійну діяльністю на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № НОМЕР_1. Крім адвокатської діяльності, позивач є керівником ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС», основним видом діяльності якого є купівля та продаж нерухомого майна. 16.09.2011 року між відповідачем та ПАТ «Астра Банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № 56901 та іпотечний договір від 16.09.2011 р. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки, предметом якого виступила квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 04.02.2020 року було укладено договір № 2148/К купівлі-продажу прав вимоги. За яким банк продав, а ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» купив право вимоги за кредитним договором № 56901 від 16.09.2011 року., в зв'язку з чим товариство набуло статусу нового кредитора по вказаному кредитному договору. В зв'язку із неналежним виконанням кредитного та іпотечного договорів відповідачем, ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» задовольнив вимоги кредитора шляхом продажу предмету іпотеки у спосіб, визначений ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Не погоджуючись із вищевказаною процедурою, відповідач подав позов до Голосіївського районного суду м. Києва про визнання договору купівлі-продажу недійсним, та скасування державної реєстрації права власності, розгляд якої на даний час триває. Крім того, відповідач звернувся до правоохоронних органів, які на думку відповідача бездіють, та почавзбирати мітинги під прокуратурою м. Києва, залучаючи ЗМІ.

19.11.2020 року відповідач разом із іншими особами приймав участь у мітингу під прокуратурою м. Києва з використанням плакатів, на яких містилась наступна інформація: «ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» - злочинне угруповування», «Адвокат ОСОБА_3 - ОСОБА_24». Після проведеного мітингу через інтернет мережу facebook, відповідач на власній сторінці ІНФОРМАЦІЯ_2 розповсюдив та поширив ІНФОРМАЦІЯ_1 недостовірну інформацію про позивача.

Позивач вважає зазначену інформацію недостовірною, такою, що принижує його честь та гідність, а тому ця інформація підлягає спростуванню відповідачем. З огляду на викладене, позивач звернувсядо суду із даним позовом за захистом своїх прав.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації задоволено. Визнано недостовірною інформацію та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 поширену ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці facebook (фейсбук) ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме:

«Ну і трошки лонгріду про це злочинне угруповання: Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» () директором якого є ОСОБА_3 покупає кредит іпотеки з невеликим залишком у банку який знаходиться на ліквідації, але з хорошим забезпеченням за іпотечним договором у вигляді квартири в м. Києві яка повинна бути в рази дорожча ніж залишок по кредиту. Після купівлі кредиту не зважаючи на те, що позичальники є платниками без прострочень, продає квартиру через «черних» нотаріусів - реєстраторів на близьких (у тому числі родичів) людей, а саме ОСОБА_5 (мати), ОСОБА_6 (син) та ОСОБА_7 (теща), а потім вимагає викупити свою квартиру за ринковою вартістю.

Ті особи які починають боротися та подавати заяви до правоохоронних органів перепродаються повторно через приватного виконавця ОСОБА_8 та підвергаються тиску у вигляді взлому дверних замків, відключенню світла (пере різання проводів), крадіжки електричного лічильника, залякування та інші насильницькі дії.

Організоване угруповання складається із таких осіб:

ОСОБА_3 , керівник (організатор) угрупування, керівник Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» () а також адвокат Київської міської адвокатури.

ОСОБА_5 - особа на яку оформлюються всі квартири, родичка

ОСОБА_6 - особа на яку оформлюються квартири через повторний перепродаж (син ОСОБА_3 )

ОСОБА_7 - довірена особа на яку оформлюють повторний продаж квартир через ресурс ДП «Сетам» родичка ОСОБА_3

Нотариуси: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13

ОСОБА_14 - юрист який представляє інтереси ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» та ОСОБА_5 у судах.

ОСОБА_8 - приватний виконавець якій робить повторні продажі квартир через ресурс ДП «СЕТАМ»

Тітушки: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21

З розміщеним фото Адвокат ОСОБА_3 ОСОБА_24 ».

Зобов`язано ОСОБА_1 протягом п`яти календарних днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці facebook(фейсбук) ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , через представника- ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції в скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

При цьому зазначає, що суду не надано доказів на підтвердження того, що сторінка у facebook на якій розміщена спірна інформація належить відповідачу і, що саме він розмістив дописи. Матеріали справи не містять доказів наявності негативного характеру у поширеній інформації.

01 червня 2021 року, до суду надішли письмові пояснення представника відповідача, адвоката - Салівона Д.О., згідно яких посилаючись на практику Верховного Суду, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

08 червня 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_3 , згідно якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. При цьому зазначає, що відповідач у відзиві та під час судового розгляду визнав та підтвердив факт, що сторінка у facebook на якій поширена спірна інформація та публікація його.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, заперечень, викладених у відзиві, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 на власній сторінці ІНФОРМАЦІЯ_2 розповсюдив та поширив ІНФОРМАЦІЯ_1 наступний допис: «Ну і трошки лонгріду про це злочинне угруповання: Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» () директором якого є ОСОБА_3 покупає кредит іпотеки з невеликим залишком у банку який знаходиться на ліквідації, але з хорошим забезпеченням за іпотечним договором у вигляді квартири в м. Києві яка повинна бути в рази дорожча ніж залишок по кредиту. Після купівлі кредиту не зважаючи на те, що позичальники є платниками без прострочень, продає квартиру через «черних» нотаріусів - реєстраторів на близьких (у тому числі родичів) людей, а саме ОСОБА_5 (мати), ОСОБА_6 (син) та ОСОБА_7 (теща), а потім вимагає викупити свою квартиру за ринковою вартістю.

Ті особи які починають боротися та подавати заяви до правоохоронних органів перепродаються повторно через приватного виконавця ОСОБА_8 та підвергаються тиску у вигляді взлому дверних замків, відключенню світла (пере різання проводів), крадіжки електричного лічильника, залякування та інші насильницькі дії.

Організоване угруповання складається із таких осіб:

ОСОБА_3 , керівник (організатор) угрупування, керівник Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» () а також адвокат Київської міської адвокатури.

ОСОБА_5 - особа на яку оформлюються всі квартири, родичка.

ОСОБА_6 - особа на яку оформлюються квартири через повторний перепродаж (син ОСОБА_3 ).

ОСОБА_7 - довірена особа на яку оформлюють повторний продаж квартир через ресурс ДП «Сетам» родичка ОСОБА_3 .

Нотариуси: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

ОСОБА_14 - юрист який представляє інтереси ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» та ОСОБА_5 у судах.

ОСОБА_8 - приватний виконавець якій робить повторні продажі квартир через ресурс ДП «СЕТАМ».

Тітушки: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21

З розміщеним фото Адвокат ОСОБА_3 ОСОБА_24 ».

Факт поширення цієї інформації не спростовано відповідачем та підтверджується матеріалами справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відносно позивача було поширено відомості, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, які мають виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію, останнього, тобто порушують немайнові права позивача, а тому підлягають визнанню такими, що не відповідають дійсності.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

При цьому, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ч. 2 ст. 34 Конституції України).

Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ч.1 ст.34 Конституції України).

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у п. 6 постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р.), позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

За змістом ст.201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Нормами статей 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом (ч.6 ст.277 ЦК України).

Згідно п.18 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р. позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Пунктом 15 постанова Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р. роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 зазначеної постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р. визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Отже, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» («Карпюк та інші проти України», № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Системний аналіз норм права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини вказує на те, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише інформація, що є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.

Отже, проаналізувавши наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що інформація поширена відносно позивача є фактичним твердженням, яке формує негативну громадську думку, руйнує імідж та репутацію позивача, а відтак є таким, що порушує право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Відповідач поширив недостовірну інформацію на невизначене коло осіб про позивача, яка складає негативне враження у суспільства про позивача як про людину, яка своїми діями порушує права інших людей. Поширена інформація є негативною, оскільки, її зміст з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для позивача, поставити під сумнів дотримання ним законодавства України та його моральних якостей.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що поширена інформація була поширена саме відповідачем, що ця інформація є фактичним твердженням, яке ганьбить його честь та гідність, завдає шкоди його діловій репутації, дискредитує його, а тому підлягає визнанню такою, що не відповідає дійсності.

Натомість доводи апеляційнох скарги колегією суддів розцінюються критично, оскільки відповідачем не спростовано висновків суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги є такими, що не підтверджуються належними доказами. Доводи апелянта щодо відсутності доказів належності відповідачу облікового запису (аканту, сторінки, блогу) до уваги не приймаються, оскільки під час розгляду справи ця обставина визнавалася самим відповідачем, а тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України, ця обставина не підлягає доказуванню.

Крім того, не заслуговують на увагу дводи апеляційної скарги стосовно самого тексту інформації, оскільки спростування окремих фраз вихоплених з тексту, які на думку відповідача є правдивими фактами не змінюють негативний зміст всієї інформації вцілому.

Поряд з цим, колегія суддів вважає посилання представника відповідача на практику Верховного Суду щодо подібних правовідносин в інших справах є безпідставними, оскільки вказані судові рішення стосуються відмінних обставин справи та не можуть бути застосовані у даному випадку.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Позивач обрав спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права.

Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2019 року, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, суд першої інстанції вірно вважав, що способом спростування поширеної відповідачем недостовірної інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача, є зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, у спосіб, зобов`язання відповідача шляхом розміщення спростування, викладеної ІНФОРМАЦІЯ_1 інформації про позивача та опублікування на сторінці в соціальній мережі фейсбук спростування цієї інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог .

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому судове рішення, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура