22-ц/804/1853/21
264/233/21

Єдиний унікальний номер 264/233/21
Номер провадження 22-ц/804/1853/21
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

30 червня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Баркова В.М., Попової С.А.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

третя особа - Третя маріупольська державна нотаріальна контора,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року у складі суду Матвєєвої Ю.О., по цивільній справі про визнання права власності на 2/9 частки квартири, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

19 січня 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , Третя маріупольська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 2/9 частки квартири.

Позовна заява, мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 , яка була співвласником квартири АДРЕСА_1 . 30.07.2015 року. За життя її матір склала заповіт, яким заповіла усе належне їй майно позивачці. 15.11.2019 року вона звернулась до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, проте їй було відмовлено у зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів про право власності спадкодавця на належне йому майно. На підставі наведеного просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 на 2/9 частки квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за нею право власності на 2/9 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом від 30.07.2015 року після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що 30.07.2015 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким усе своє майно заповіла ОСОБА_1 . Згідно рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 26.12.2014 року визначено розмір частин ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 по 1/3 частини від приватизованої площі квартири АДРЕСА_1 , що підтверджено, згідно свідоцтва про право власності на житло від 08.12.1998 року, або 2/9 частини та визначено порядок користування квартирою.

Оскільки ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини не була пенсіонером за віком або інвалідом будь якої групи вона не набула права на обов`язкову частину спадщини після смерті матері ОСОБА_5 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним рішенням, відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, підписану представником ОСОБА_3 в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при задоволенні позову, безпідставно не прийняв її посилання, що вона є непрацездатною дитиною спадкодавця, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки досягла 59 років, хоча пенсійний вік для жінок встановлено ЗУ «Про пенсійне забезпечення» після досягнення 55 років.

Крім того, частка квартири визначена рішенням суду, підлягала державній реєстрації, що не було зроблено спадкодавцем, отже, у суду першої інстанції не було належного та обґрунтованого доказу на підтвердження належності спадкодавцеві спірного майна, а отже й визнання на нього права власності за позивачем.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачка ОСОБА_2 , позивачка ОСОБА_1 в суд апеляційної інстанції не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Третя особа ОСОБА_4 та представник третьої особи Маріупольської державної нотаріальної контори в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Позивачка ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_8 ) та відповідачка ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_8 ) є доньками ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до заповіту від 30.07.2015 року ОСОБА_5 заповіла усе належне їй майно ОСОБА_1

15.11.2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Папуш П.С. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, на що отримала відмову через відсутність документів, які підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 08.12.1998 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної загальної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 26.12.2014 року визначено в об`єкті загальної власності, розмір частин квартири АДРЕСА_1 рівними та такими, що складають по 1/3 частині від приватизованої площі кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.12.1998 року або 2/9 частини від цілого об`єкту нерухомості належних ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та визначено порядок користування квартирою.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом, сутність якого є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 цього Кодексу визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Згідно положень ч.1ст.1241 ЦК України неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов?язкова частка).

У постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц (провадження № 61-19810св18) вказано, що «право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

Стаття 1 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) визначає, що непрацездатні громадяни особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1058-IV передбачено, зокрема, що з 01.01.2019 право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 26 років.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є пенсіонером «За вислугу років» та на момент смерті матері не досягла віку непрацездатності, передбаченого Законом № 1058-IV, а як наслідок не входить до кола осіб на які розповсюджуються положення 1241 ЦК України.

З огляду на вказане доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 є непрацездатною дитиною спадкодавця, яка має право на обов`язкову частку у спадщині - неспроможні.

Доводи апеляційної скарги, що частка на квартиру визначена рішенням суду, підлягала державній реєстрації, що не було зроблено спадкодавцем, а тому у суду першої інстанції не було належного та обґрунтованого доказу на підтвердження належності спадкодавцеві спірного майна, а отже й визнання на нього права власності за позивачем не переконливі.

До матеріалів справи долучена копія свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 08.12.1998 року квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної загальної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Дійсність вказаного доказу ніким не спростована.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Та обставина, що спадкодавець, яка була співвласницею квартири, не зареєструвала на себе право власності на її частину після рішення суду, постановленого внаслідок існування між сторонами неприязних стосунків, не впливає на можливість позивача прийняти спадок за заповітом.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 2/9 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

Вказані висновки крім вище викладеного зроблені з урахуванням положень ч.2 ст.1241 ЦК України, які передбачають, що розмір обов?язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів враховує, що законодавець не передбачив повного позбавлення непрацездатної особи обов?язкової частки у спадщині, проте її розмір може бути зменшений.

Відповідачка ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами ні в суді першої, ні апеляційної інстанції поліпшення стосунків із спадкодавцем, не спростувала тверджень позивачки щодо ухилення від прийняття участі в забезпечені померлої необхідною допомогою під час хвороби, участі в її догляді та похованні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин доводи відповідача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції, відповідачем не надано.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до положень ч.1 ст.8 ЗУ «Про судовий збір» за подачу ОСОБА_2 апеляційної скарги сплата судового збору в сумі 1362,00 гривні була відстрочена до ухвалення рішення по справі. Враховуючи, що в задоволенні скарги слід відмовити з ОСОБА_2 необхідно стягнути відстрочену суму.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 30 червня 2021 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 на користь держави судовий збір в сумі 1362,00 гривні.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: В.М. Барков

С.А. Попова