КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 758/463/15-ц
провадження № 22-ц/824/6585/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Афіндуліді Вікторія Іванівна, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Шестакової Юлії Володимирівни на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року у складі судді Декаленко В. С.,

встановив:

10.01.2015 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Афіндуліді В.І., Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її дочка ОСОБА_4 , з якою вона проживала в квартирі АДРЕСА_1 . Після смерті дочки вона залишилася проживати в указаній квартирі зі своєю онукою ОСОБА_3 та її дочкою ОСОБА_5 , які обіцяли доглядати її довічно, надавати матеріальну і будь - яку іншу допомогу та здійснити від її імені усі необхідні дії, пов`язані з приватизацією частини квартири АДРЕСА_1 , для чого 27 серпня 2009 року вона видала ОСОБА_3 довіреність на представництво її інтересів в усіх державних органах.

05.04.2011 Подільською районною в м. Києві державною адміністрацією було видано свідоцтво про право власності, згідно з яким вона набула у власність 42/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

14.06.2011 вона видала ОСОБА_5 довіреність, відповідно до якої уповноважила останню подарувати від її імені ОСОБА_3 належну їй на праві власності частину вищевказаної квартири, вважаючи, що її онука ОСОБА_3 , користуючись її власністю, буде здійснювати за нею догляд і довічно надавати допомогу.

24.10.2011 ОСОБА_5 , діючи на підставі довіреності від 14.06.2011, подарувала від її імені ОСОБА_3 42/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Після укладення вказаного правочину відносини між сторонами погіршилися, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 вивезли її на проживання до житлового будинку у с. Здвижівка Бородянської району Київської області і припинили здійснювати догляд за нею, надавати будь-яку допомогу.

В 2014 році вона не змогла повернутися для проживання у квартиру АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_3 і ОСОБА_5 чинили їй у цьому перешкоди.

На час подання позовної заяви її доглядає колишня невістка її померлої дочки - ОСОБА_2 , в якої вона змушена проживати оскільки як за віком, так і за станом свого здоров`я потребує стороннього догляду та допомоги.

Вказувала, що укладаючи договір доручення щодо відчуження її квартири, вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки згідно з домовленістю з відповідачем остання мала доглядати за нею та надавати довічно допомогу. При цьому вона не мала на увазі, що скориставшись її дорученнями, відповідачем буде присвоєно її майно, а з неї будуть знущатись, застосовувати щодо неї фізичне насилля, виганяти з її квартири.

Вчинений нею правочин не відповідає її інтересам, і якщо б вона розуміла, що надає повноваження на укладення договору дарування, без зобов`язань щодо її утримання, то такий договір не був би укладений.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування від 24 жовтня 2011 року, згідно з яким ОСОБА_5 , діючи від її імені на підставі довіреності від 14 червня 2011 року, подарувала ОСОБА_3 42/100 частин квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкод в користуванні цією квартирою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 померла.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року до участі у справі на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26.05.2016 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О. І., залучено правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка підтримала позов.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування частини квартири, посвідчений 24 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Афіндуліді В. І., зареєстрований у реєстрі за № 3365, за умовами якого ОСОБА_5 , діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , подарувала ОСОБА_3 42/100 частин квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 задоволено.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року скасовано, заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року залишено в силі. Вирішено питання розподілу судових витрат.

06.12.2019 представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Шестакова Ю. В. подала заяву про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Шестакова Ю. В. про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Шестакова Ю. В. просить скасувати заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої доводи мотивує тим, що судами першої, апеляційної та касаційної інстанції розгляд вказаної справи проводився за відсутності ОСОБА_3 , на адресу місця її реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 , процесуальні документи та судові повістки не направлялись.

Крім цього, у відповідності до положень ст.285 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення ні сторонами, ні іншими третіми особами, права та інтереси яких порушено, до 06.12.2019 не подавалась. Оскарження заочного рішення в апеляційній та касаційній інстанціях відбувалося з істотним порушенням норм процесуального права, а саме ч.3 ст.285 ЦПК України.

Вимогу про визнання правочину недійсним заявлено через 4 роки 2 місяці після укладення договору дарування. За таких обставин сплив позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Посилання позивача на те, що після вчинення від її імені договору дарування ОСОБА_3 відвезла ОСОБА_1 проживати у сільську місцевість, де за нею доглядали сусіди та колишня невістка ОСОБА_2 , нічим не підтверджені, оскільки сусіди не допитувались. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено на припущеннях.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Жабен Л. І. просить залишити її без задоволення, а заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року без змін.

Посилається на ті підстави, що ОСОБА_3 була належним чином повідомлена як про всі судові засідання, так і про ухвалене по справі рішення, про що в матеріалах справи наявні відповідні докази.

Доводи представника відповідача про те, що вона проживає в зоні тимчасово окупованої території і не була належним чином повідомлена про час розгляду справи не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Галамай А. В. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

Додатково зазначив, що підписи ОСОБА_1 на позовній заяві ( а.с.1-6 т.1) та довіреності, складеної від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 від 11.08.2014 (а.с.77, 106 т.1) є підробленими, що підтверджується висновком експерта №1-14/06 від 14.06.2021 р. за результатами проведення почеркознавчої експертизи.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Жабен Л. І. просила закрити провадження за апеляційною скаргою, яка була подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, а також подана після закінчення апеляційного розгляду справи за апеляційної скаргою іншою особи. При цьому доводи апеляційної ОСОБА_3 є аналогічними доводам апеляційної скарги, яка вже розглядалась апеляційним судом.

Заперечувала проти задоволення клопотання про приєднання до матеріалів справи висновку експертизи, як додаткового доказу по справі, оскільки суду не надано доказів неможливості його подання до суду першої інстанції. Крім цього, вказаний доказ не має правових наслідків, оскільки ОСОБА_2 була залучена до участі в справі як правонаступник ОСОБА_1 ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року. Видана довіреність від 11.08.2014 не визнана недійсною та ніхто її не оспорював. Остання припинила свою дію у зв`язку зі смертю особи, що її видала. Про те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, свідчить постанова Верховного Суду, якою вказане судове рішення було залишено без змін. В матеріалах справи є уточнена позовна заява ОСОБА_1 ,. яка була нею подана і особисто підписана після ухвали від 14 січня 2015 року про усунення недоліків (а.с. 28-33 т.1). З огляду на цю обставину, не може бути скасоване правильне по суті рішення з огляду на відсутність підпису в позовній заяві, якщо позивач брав участь у судовому засіданні й

підтримував позовні вимоги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним договору дарування частини квартири, посвідчений 24 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Афіндуліді В. І., за умовами якого ОСОБА_5 , діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , подарувала ОСОБА_3 42/100 частин квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в силу свого похилого віку, 89 років, за станом здоров`я ОСОБА_1 потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги. Остання, посвідчуючи довіреність на ім`я ОСОБА_5 щодо відчуження належного їй майна, вважала, що відповідач забезпечить їй утримання і догляд довічно. Таким чином, у ОСОБА_1 не було внутрішньої волі на дарування квартири, вона помилялася щодо правової природи правочину, прав і обов`язків , які виникнуть після укладення договору дарування частини квартири, що відповідно до статей ст. 203, 215, 229 ЦК України є підставою для визнання цього правочину недійсним.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 була матір`ю ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_4 , за ОСОБА_1 , якій на момент смерті дочки виповнилось 89 років, почала здійснювати догляд її онука - ОСОБА_3 та правнучка - ОСОБА_5

05.04.2011 Подільською районною в м. Києві державною адміністрацією було видано свідоцтво про право власності, згідно з яким ОСОБА_1 набула у власність 42/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

14.06.2011 ОСОБА_1 видала ОСОБА_5 довіреність, відповідно до якої уповноважила останню подарувати від її імені ОСОБА_3 належні їй на праві власності 42/100 частин квартири АДРЕСА_1 , вважаючи, що її онука ОСОБА_3 буде здійснювати за нею догляд і надавати довічно допомогу, користуючись власністю.

24.10.2011 ОСОБА_5 , діючи на підставі довіреності від 14.06.2011, подарувала від її імені ОСОБА_3 42/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Після укладення вказаного правочину ОСОБА_3 і ОСОБА_5 вивезли ОСОБА_1 на проживання до житлового будинку у с. Здвижівка Бородянської району Київської області і припинили здійснювати догляд за нею і надавати будь-яку допомогу.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 померла.

Згідно із заповітом від 14 серпня 2014 року ОСОБА_1 на випадок своєї смерті усе своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, заповіла ОСОБА_2 .

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно звужують її цінності або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Встановивши, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , було особою похилого віку, у силу якого потребувала сторонньої допомоги, погодилася на передачу спірної квартири, яка є її єдиним житлом у м. Києві, у власність ОСОБА_3 лише за умови піклування про неї, забезпечення її допомогою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, укладаючи оспорюваний правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором та правильно задовольнив її позов на підставі статті 229 ЦК України.

Вказаний висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 і від 27 квітня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, що призвело до порушення її прав, а судом першої інстанції було досліджено лише докази, надані позивачем, є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.10.2015 представником ОСОБА_3 - адвокатом Позняковим М. В. подано клопотання про перенесення судового засідання, призначеного на 20.10.2015, на іншу дату, у зв`язку з направленням адвокатського запиту на адресу Бородянського будинку-інтернату для престарілих та інвалідів, з метою документального підтвердження факту смерті ОСОБА_1 (а.с. 167 т.1), відповідачка ОСОБА_3 особисто була повідомлена про судове засідання, призначене Подільським районним судом м. Києва на 01.12.2015 р. 14.30 год. та брала участь у вказаному судовому засіданні (а.с. 160, 180 т.1), 03.12.2015 отримала копію ухвали суду про зупинення провадження у справі від 02 грудня 2015 року, звернулась до суду з заявою про видачу справи для ознайомлення та копіювання аудіозапису, з матеріалами справи ознайомилась 04.12.2015 (а.с. 184, 186 т.1), 07.12.2015 звернулась до Апеляційного суду міста Києва з апеляційною скаргою на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року про зупинення провадження у справі та до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 (а.с.187 т.1, а.с.23 т.2).

Таким чином, ОСОБА_3 не була позбавлена права на подання суду першої інстанції доказів на підтвердження своїх заперечень, в тому числі на допит свідків, проте своїм правом не скористалась.

Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.02.2015 ОСОБА_3 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2 , перемістилася з тимчасової окупованої території в АДРЕСА_3 (а.с. 178, 179 т.1).

Відповідно до ч. 3 ст. 76 ЦПК України в редакції, що діяла на час ухвалення заочного рішення, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України в редакції, що діяла на час ухвалення заочного рішення суду, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Як вбачається з матеріалів справи, судову повістку на ім`я ОСОБА_3 про виклик в судове засідання, призначене Подільським районним судом м. Києва на 21 лютого 2017 року 10.30 год, відправлене за адресою : АДРЕСА_3 , отримано 23.12.2016 її дочкою (а.с. 36 т.2).

За таких підстав, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не була повідомлена про судове засідання, в якому було ухвалено оскаржуване судове рішення, є необґрунтованими.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги в тій частині, що попереднє оскарження заочного рішення суду в суді апеляційної та касаційної інстанції відбувалося з порушенням вимог процесуального права, оскільки обов`язкова умова щодо можливості оскарження такого рішення лише після залишення заяви про його перегляд без задоволення стосується лише відповідача.

При цьому з апеляційною скаргою на заочне рішення суду звертались особи, що не брали участь у розгляді справи в суді першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності по заявленим позовним вимогам, апеляційний суд зазначає про таке.

У справі, що переглядається, ОСОБА_3 у суді першої інстанції не просила застосувати позовну давність до спірних правовідносин.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Враховуючи, що ОСОБА_3 брала участь у розгляді справи у суді першої інстанції, не заявила про застосування позовної давності до ухвалення рішення у справі, правові підстави для застосування судом апеляційної інстанції наслідків спливу позовної давності у справі, що переглядається, відсутні.

З огляду на ту обставину, що ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали Подільського районного суду м. Києва від 14 січня 2015 року про залишення позовної заяви без руху, 31.01.2015 подала уточнену позовну заяву, підпис на якій ніким не досліджувався та під сумнів не брався, висновок експерта №1-14/06 від 14.06.2021 за результатами проведення почеркознавчої експертизи про те, що підпис від імені ОСОБА_1 в електрофотокопії довіреності, складеної від її імені на ім`я ОСОБА_2 11.08.2014 в селі Здвижівка Бородянського району Київської області, а також на останньому аркуші позовної заяви, одержаної судом 14.01.2015, правового значення для розгляду даної справи не має.

Разом з тим, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи представника ОСОБА_2 в тій частині, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою, поданою після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, відкрито помилково.

Відповідно до ч.4 ст. 231 ЦПК України в редакції, що діяла на час ухвалення заочного рішення, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва про залишення заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду без задоволення постановлено 09 лютого 2021 року, а тому саме з цієї дати апеляційний суд обраховував початок строку для подання апеляційної скарги, який вказаною особою пропущено не було.

Враховуючи те, що наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_3 доводи, зокрема, щодо ухвалення судового рішення без належного її повідомлення про судове засідання, не були предметом розгляду під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи, доводи представника позивача про помилкове відкриття апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою та наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому апеляційний суд враховує, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Шестакової Юлії Володимирівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 липня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І . М. Рейнарт

Т. А. Семенюк