Справа № 462/7744/18 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3091/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Симець В.І.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 , його представника - адвоката Лемехи Р.І., відповідача ОСОБА_2 , та її представника адвоката Сибаль О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він перебував з відповідачем у шлюбі. Шлюб розірваний за рішенням суду. Після одруження вони з дружиною почали проживати в будинку, що знаходиться за адресую: АДРЕСА_1 . На той час, вищезгаданий будинок належав батькові дружини. В 2004 р. ОСОБА_4 подарував вищезазначений будинок та земельну ділянку під ним відповідачці. На момент дарування даний будинок складався з чотирьох житлових кімнат, кухні, санвузла. Загальна площа будинку становила 78 м.кв., з яких 54.4 м.кв. житлова площа. Після того, як відповідач отримала в дар будинок, вони спільно почали реконструкцію будинку. Даний будинок був реконструйований шляхом прибудови та надбудови. Після проведення реконструкції будинку, відповідач отримала рішення Виконавчого комітету ЛМР № 1161 від 27.08.2010 про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу на АДРЕСА_1 . Після отримання вищевказаного рішення ЛМР вона зареєструвала право власності на реконструйований будинок виключно на себе. У зв`язку з відмовою відповідача в добровільному порядку переписати на нього належну йому частку у будинку, він був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав, рішенням суду від 27 червня 2018 року визнано за ним право власності на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 . Ним зареєстровано право власності на 1/3 зазначеного житлового будинку. Вважає, що оскільки він набув право власності на 1/3 частку житлового будинку то за ним слід визнати право власності на її земельну ділянку, та відповідно припинити право власності відповідачки на 1/3 земельної ділянки, яка призначена для обслуговування даного будинку. Просить суд припинити за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) право власності на 1/3 земельної ділянки площею 0.0503 га, кадастровий номер :04:009:0014, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на 1/3 земельної ділянки площею 0.0503 га, кадастровий номер :04:009:0014, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача понесені ним судові витрати.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Вказане рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Зазначає, що підставою для відмови в задоволенні позову стало те, що суд вважав, що перехід права власності на земельну ділянку відбувся одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості. Суд вважав, що відповідно до ст.. 120 ЗК та ст.. 377 ЦКУ звернення до суду непотрібне.

Звертає увагу суду, що чинним законодавством не вимагається обов`язкового досудового врегулювання спору в даній категорії справ а також не вчинення дій щодо досудового врегулювання не може бути підставою для відмови в позові.

Вважає, що рішення сулу про поділ майна подружжя, яким визнано право власності на житловий будинокне є правовстановлюючим документом на підставі якого може бути проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку, адже ним не визнавалось право власності на вказану земельну ділянку.

Вказує, що відповідно до п.9 ч.1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. В розумінні даної статті, судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, має стосуватись саме того нерухомого майна на яке буде проведена державна реєстрація, а не щодо похідних прав, які виникають на підставі рішення.

Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Просить судове рішення залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 , його представника - адвоката Лемехи Р.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Сибаль О.Б. на заперечення доводів апеляційної скарги,

перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що перехід права власності на земельну ділянку у ОСОБА_1 відбувся одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості. Відповідно припинилося і право власності відповідача ОСОБА_3 на 1/3 частку цієї земельної ділянки відповідно до ст.120 ЗК та ст.377 ЦК України внаслідок набуття позивачем права власності на 1/3 частку житлового будинку, що не потребує зверненню до суду. Будь-яких перешкод позивачу ОСОБА_1 у реєстрації права власності судом не встановлено. А відтак відсутній спір про право.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що згідно до копії Державного Акту на право власності на земельну ділянку, серія ЛВ №9040325 від 28.червня 2004 року, видано ОСОБА_2 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування будинку та земельної ділянки від 15.04.2004 р., яка є власником земельної ділянки, площею 0,0503га.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 27 червня 2018 року за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , за відповідачем на 2/3 частки цього будинку. Державна реєстрація права власності відбулася, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №146792006 від 26.11.2018 року.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено сторонами у судовому засіданні ОСОБА_2 не оспорює право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку земельної ділянки, визнає його та не чинить перешкод у реєстрації.

Окрім цього, на розгляді Залізничного районного суду м.Львова перебуває справа про поділ житлового будинку АДРЕСА_1 в натурі, по справі призначена судово-будівельна експертиза.

Оскільки ОСОБА_1 є власником 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі рішення суду, то згідно вищевикладених правових норм набув право власності на земельну ділянку, на якій розташоване належне йому домоволодіння.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено порушення його права, доводи ж апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.02.2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.