Провадження № 22-ц/802/897/21 Категорія: 44 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення до ОСОБА_1 про стягнення коштів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач в період з 28.12.2017 по 31.12.2018 працював у Концерні радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на посаді генерального директора. Здійснюючи повноваження генерального директора відповідач підписав наказ N 28/ос від 23.10.2018 «Про припинення трудового договору (контракту)», за яким було звільнено ОСОБА_2 з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Деснянського райсуду м.Києва від 24.05.2019 у справі N 754/16 544/18 наказ N 28/ос від 23.10.2018 «Про припинення трудового договору (контракту)» було визнано незаконним та скасовано, а ОСОБА_2 поновлено на роботі на попередній посаді з 24.10.2018 і стягнуто з Концерну на користь останньої середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 89198,70 грн, судові витрати у справі в сумі 9000 грн. На виконання вказаного судового рішення Концерном було поновлено ОСОБА_2 на роботі, виплачено у травні-червні 2019 року вказані вище грошові кошти. Покликаючись на ст. 237 КЗпП України, п. 8 ст. 134 КЗпП України, зазначає, що так як звільнення ОСОБА_2 було здійснено незаконно, відповідач зобов`язаний відшкодувати йому завдану шкоду в розмірі 98198,70 грн. Просить стягнути з відповідача на їх користь 98198,70 грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою працівникові ОСОБА_2 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу -89198,70 грн, а також 1909,25 грн судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідач подав апеляційну скаргу на зазначене рішення. Вважає, що рішення ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує, що він не був учасником справи № 754/16544/18, а преюдиціальне значення мають лише рішення в справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням суду у справі № 754/16544/18 не встановлено вини саме ОСОБА_1 у звільненні ОСОБА_2 . Станом на дату ухвалення рішення у справі № 754/16544/18 ОСОБА_1 не був працівником Концерну, адже був звільнений з роботи 31.12.2018, а згідно п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Позивачем при зверненні до суду з позовом у цій справі пропущено строк позовної давності, оскільки позов подано 02.07.2020, а надійшов він до суду 14.07.2020, однак сплативши кошти на користь ОСОБА_2 27.05.2019 та 07.06.2019, Концерн тим самим і виявив заподіяння шкоди. Висновок суду першої інстанції про те, що днем виявлення Концерном заподіяної шкоди слід вважати день набрання законної сили судовим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2019 у справі № 754/16544/18 02.07.2019, є безпідставним. Утриманий розмір ПДФ (18%) та військовий збір (1,5%) не є в розумінні ст. 237 КЗпП середнім заробітком за час вимушеного прогулу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити задоволенні позову. В решті рішення залишити без змін.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2019 у справі № 754/16544/18 встановлено, що звільнення ОСОБА_2 проведено з порушенням вимог закону, а тому доведенню в ході розгляду цієї справи не підлягає. Позовна заява ОСОБА_2 подана до Деснянського районного суду м. Києва у листопаді 2018 року, відповідач у Концерні працював з 28.12.2017 по 31.12.2018 на посаді генерального директора, а тому не заслуговують доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він на час подання позову ОСОБА_2 не працював у Концерні. Звільнення ОСОБА_2 здійснено з порушенням закону, а тому на відповідача, як на посадову особу за наказом якої відбулося звільнення, покладається обов`язок відшкодувати Концерну РРТ завдану цим звільненням шкоду. Сума коштів, стягнута з Концерну РРТ за рішенням суду в розмірі 89198,70 грн визначена без урахування податків. 27.05.2019 платіжне доручення № 6202 було виплачено 10309,14 грн середній заробіток за 1 місяць (в т.ч. 51,29 грн комісія банку); 07.06.2019 платіжне доручення № 6336 9 045,00 грн компенсація судового збору (в т.ч. 45,00 грн комісія банку); 07.06.2019 платіжне доручення № 6340 69175,04 грн виплата при звільненні (в т. ч. 344,15 грн комісія банку). Суд першої інстанції правильно визначився з тим, що позов у цій справі подано в межах позовної давності. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач в період з 28.12.2017 по 31.12.2018 працював у Концерні радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на посаді генерального директора.

Відповідачем як генеральним директором було видано наказ N 159-оп від 15.08.2018 «Про внесення змін до організаційної структури; скорочення штату та чисельності дирекції Концерну РРТ» з метою забезпечення переходу до іншого стандарту мовлення та наказ N 28/ос від 23.10.2018 «Про припинення трудового договору (контракту)», відповідно до якого звільнено з роботи ОСОБА_2 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Деснянського райсуду м. Києва від 24.05.2019 у цивільній справі № 754/16544/18 за позовом ОСОБА_2 до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення, третя особа первинна профспілкова організація Концерну, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що, як стверджується даними ЄДРСР, набрало законної сили 02.07.2019, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення від 23.10.2018 N 28/ос про звільнення ОСОБА_2 з посади провідного інженера з підготовки кадрів відділу кадрів. Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного інженера з підготовки кадрів відділу кадрів Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення. Стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2018 по 24.05.2019 в суму 89198,70 грн; та понесені судові витрати в розмірі 9000 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

За змістом ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення здійснено з порушенням закону.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2019 у справі № 754/16544/18 встановлено, що звільнення ОСОБА_2 проведено з порушенням вимог закону, а тому ця обставина доведенню в ході розгляду цієї справи не підлягає. Рішення суду від 24.05.2019 спростовує доводи відповідача у розглядуваній справі про відсутність його як генерального директора винуватості у незаконному звільненні працівниці. На час звільнення ОСОБА_2 з роботи відповідач працював генеральним директором концерну та видав відповідний наказ про звільнення працівника. Наказ про звільнення працівника визнано судом незаконним та скасовано. Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в цих частинах.

Як стверджується копією наказу N 93-АГ від 27.05.2019 «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 » Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення саме на виконання рішення Деснянського райсуду м. Києва від 24.05.2019 у цивільній справі N 754/16544/18 поновив ОСОБА_2 на попередній роботі, скасував наказ N 28/ос від 23.10.2018 і виплатив останній середній заробіток в межах суми платежу за 1 місяць.

Відповідно до виписок АТ «Укрексімбанк» від 28.05.2019, платіжних відомостей від 25.05.2019, 07.06.2019, розрахункових листів за травень, червень 2019 р. позивачем було виплачено ОСОБА_2 грошові суми, стягнуті з нього на користь ОСОБА_2 за рішенням суду у повному обсязі.

Позивачем виплачено кошти ОСОБА_2 відповідно до рішення суду Деснянського райсуду м. Києва від 24.05.2019 у цивільній справі N 754/16544/18 у сумі 89198,70грн, які підлягають до стягнення з відповідача як шкода. Виплата коштів, які присудженні судом, в добровільному порядку законом не заперечується, не може свідчити про незаконну домовленість між працівником та керівником, оскільки рішення суду є обов`язковим до виконання.

За змістом ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк звернення до суду з позовом у цій справі не пропущено, оскільки лише день набрання судовим рішенням законної сили є законним та обов`язковим для всіх доведенням факту завдання позивачеві шкоди незаконним звільненням, так як представник Концерну у судовому засіданні по розгляду цивільної справи N 754/16544/18 проти позовних вимог ОСОБА_2 заперечував і можливість оскарження судового рішення позивачем (іншими особами) зберігалась до 01.07.2019.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівниці у звязку з оплатою останній середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2021 року в цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді