Справа № 461/7887/18 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/3426/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Прокопчук О.Б., представника відповідача адвоката Жарського Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 16 вересня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Стрельбицького В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Бережна І.О. про визнання права власності на вклад, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідач ПАТ КБ "Приватбанк", третя особа приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Бережна І.О. про визнання в порядку спадування за заповітом після смерті її матері права власності на вклади, у якому з врахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на вклади (грошові кошти) у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» за договорами від 26.08.2011 року та від 29.01.2013 року, укладеними між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та її покійною матір`ю ОСОБА_2 на суму 24 000,00 доларів США та 10 684,00 доларів США, відповідно, а також нараховані за договором проценти, та стягнути кошти за вкладами з відповідача.

Обґрунтовуючи позов покликалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати, ОСОБА_2 . Вона є єдиним спадкоємцем матері, згідно заповіту. Після смерті матері залишилося спадкове майно у вигляді грошових коштів на рахунках в ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого була відкрита спадкова справа. Нотаріусом було скеровано запити до відповідача про вклади матері, однак згідно відповіді банку такі договори з померлою у вказані періоди не укладались. Зазначає, що такою відповіддю відповідач вводить позивача та нотаріуса в оману, а оскільки в добровільному порядку банк вклади не повертає, змушена звертатися до суду. Просила позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а саме на підтвердження письмової форми договору банківського вкладу, а також платіжного доручення чи іншого документу, що підтверджує внесення грошової суми, оформленого у встановленому законом порядку. Зазначає, що до позовної заяви були долучені документи, які повністю відповідають вимогам НБУ, зокрема це: копія договору №SAMDN№6700 від 26 серпня 2011 року та копія заяви на оформлення вкладу від 29 січня 2013 року за №SAMDN№ НОМЕР_1 , підписані її матір`ю та уповноваженим представником банку і скріплені відбитком печатки; копії квитанцій про внесення готівкових коштів, які містять всі необхідні реквізити, зокрема: квитанція №13 від 26.08.2011 року міститься на бланку ПАТ КБ «Приватбанк», містить найменування філії Севастопольська філія, відділення №14, дату здійснення касової операції 26.08.2011 року, підпис касира та електронний цифровий підпис працівника банку; квитанція №5 від 29.01.2013 року міститься на бланку ПАТ КБ «Приватбанк», яка теж містить необхідні реквізити банку. Окрім того, матеріали справи містять ксерокопію виданої її матері ПАТ КБ «Приватбанк» банківської картки DepositCard № НОМЕР_2 , якою теж підтверджується укладення депозитних договорів. Усі копії письмових доказів, доданих до позовної заяви, були доказами для підтвердження факту укладення вищенаведених договорів банківського вкладу у письмовій формі та внесення грошових коштів. Звертає увагу на те, що неодноразово наголошувала суду першої інстанції на тому, що всі оригінали квитанцій від 26.08.2011 року №13 та від 29.01.2013 №5, депозитного договору №SAMDN№6700 від 26.08.2011 року, заяви на вклад №SAMDN9114, банківська картка у неї наявні. На вимогу суду може їх надати.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглядаючи спір та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять оригіналу чи належним чином завіреної копії договорів банківського вкладу та платіжних документів, які б відповідали вимогам НБУ. Копія депозитного договору №SAMDN6700 від 26.08.2011 року також належним чином не засвідчена. Оригіналів квитанції про внесення вкладу позивач також до суду не подала. Згідно листа ПАТ «Приватбанк» від 02.05.2019 року, внаслідок конфіскації частини майнового комплексу ПАТ «Приватбанк» окупаційною владою у 2014 році, доступ до первинних документів, в т.ч. договорів, касових документів клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ Приватбанк на даний час є обмеженим. Відсутність у позивача оригіналів або належним чином завіреної копії договорів банківського вкладу, свідчить про відсутність доказів на підтвердження письмової форми банківського вкладу, а також платіжного доручення чи іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми, оформленого у встановленому законом порядку.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду колегія суддів не погоджується.

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 25.02.2016 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Херсонській області.

Згідно заповіту, посвідченого 20 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського округу Кириленко Т.М. усе майно, що належало їй до дня смерті заповідає ОСОБА_1 .

Як спадкоємець за заповітом, посвідченим 20 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського округу позивач звернулась до нотаріуса Приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу - Бережної Інни Олександрівни із заявою про прийняття спадщини.

08 квітня 2016 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Бережною І.О. була відкрита спадкова справа № 58827434.

Для перевірки складу спадкового майна приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Бережною І.О. було скеровано запит за №32/02-14 від 08 квітня 2016 року до відповідача - ПАТ КБ «Приватбанк» про отримання інформації щодо наявності та виду грошових рахунків спадкодавця.

На письмовий запит Банк листом від 25.04.2016 року дав відповідь, якою вказав, що на ім`я померлої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 у ПАТ «Приватбанк» відкритих карток/рахунків, за якими обліковуються кошти померлої, немає.

В той же час з долучених до матеріалів справи копій доказів, про наяваність оригіналів яких позивач неодноразово вказувала суду першої інстанції, у зв`язку з чим оригінали таких були оглянуті та засвідчені судом апеляційної інстанції, вбачається, що 26.08.2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Кримської філії та ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу (Вклад «Стандарт» з помісячною виплатою) за №SAMDN6700, за умовами якого ОСОБА_2 передала відповідачу 24000,00 доларів США шляхом внесення на особовий рахунок НОМЕР_5 , з відсотковою ставкою 8% річних на строк 12 місяців до 25.08.2012 року включно.

За приписами п. п. 6, 7 цього договору, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично рахується продовженим ще на один строк, вказаний в п.1 договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. При витребувані вкладу після закінчення мінімального строку вкладу з дати початку продовження строку вкладу, але до закінчення строку вукладу, клієнту повертається сума вкладу і виплачуються проценти нараховані виходячи з діючої відсоткової сртавки по вкладу, помноженої на коефіцієнт 0, 5.

Крім цього, 29.01.2013 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Кримської філії та ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу (Вклад «Приват-Вклад» за №SAMDN9114, за умовами якого ОСОБА_2 передала відповідачу 10684,00 доларів США шляхом внесення на особовий рахунок НОМЕР_6 , з відсотковою ставкою 4% річних на строк 365 днів до 29.01.2014 року включно.

Згідно п. п. 3, 4 цього договору, якщо по закінченню строку вкладу вкладник не заявив про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжуєттся ще на один строк.Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. Проценти під час нового строку вкладу нараховуються на суму вкладу і поповнений.

На підтвердження внесення коштів на вказані рахунки позивачем надано копії квитанцій від 26.08.2011 року №13 та від 29.01.2013 року №5 про розміщення коштів в сумі 24 000,00 доларів США та 10684,00 доларів США на депозитний рахунок в установі відповідача та копію депозитного договору №SAMDN6700 від 26.08.2011 року, копію заяви на вклад №SAMDN9114 від 29.01.2013 року.

26 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою про розірвання вище вказаних договорів банківського вкладу та поверненя їй коштів, на яку банком 10.06.2014 року заявниці надано відповідь.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до вимог ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 611 ЦК України визначено, що уразі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або інший дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст.633 ЦК України).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті договору банківського вкладу.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, - банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст.1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за №1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п.1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (п.1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п.1.10. Інструкції).

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 01 червня 2011 року №174, зареєстрованої в Міністерстві і юстиції України 25 червня 2011 року за №790/19528 (далі - «Інструкція»), встановлено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним і підписом САБ.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що банк зобов`язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», яке як юридична особа зобов`язане виконати умови договору. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Такі та подібні за змістом правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах №6-118цс14 від 29 жовтня 2014 року, №6-4813св14 від 26 березня 2014 року, №6-7667св14 від 26 березня 2014 року, Верховним Судом у постановах № 61-31337св18 від 28 листопада 2018 року, № 61-12192св19 від 11 листопада 2020 року.

Крім того, розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов`язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи.

Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч.1 ст.1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Статтею 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

На підтвердження того факту, що ОСОБА_2 дійсно було укладено договори банківського вкладу (депозиту) під час судового засідання в апеляційному суді представником позивача надано оригінали договорів №SAMDN6700 від 26.08.2011 року, копію заяви на вклад №SAMDN9114 від 29.01.2013 року. Та надані оригінали платіжних доручень, які повністю відповідають зазначеним вимогам, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог. 26 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулась із письмовою зяавою про розірвання договорів вкладів та повернення коштів, що банком не заперечується.

Суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону безпідставно не оглянув оригінали цих доказів, на чому наполягала позивачка, тому колегія суддів прийшла до висновку про огляд оригіналів таких в суді апеляційної інстанції та засвідчення їх копій судом.

Зазначені документи, на думку колегії суддів, є належними доказами, в розумінні ч.2 ст.77 ЦПК України.

Спірні договори і платіжні доручення мають усі необхідні реквізити, а відтак, банк зобов`язаний виплатити вкладнику депозит і проценти на вклад на умовах та впорядку, встановлених договором банківського вкладу.

Відповідно до частини четвертої статті 1060 ЦК України, якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Договорами вкладів передбачено умовим продовження таких та нарахування відсотків.

З матеріалів справи вбачається, що 26 травня 2014 року ОСОБА_2 зверталась до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про розірвання договорів SAMDN6700 від 26.08.2011 року та SAMDN9114 від 29.01.2013 року з 27 серпня 2014 року.

10.06.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_2 про те, що банк припинив свою діяльність в Автономній Республіці Крим на підставі постанови Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260, при цьому доказів про виконання зобов`язання за договорами вкладу не надав.

На підставі викладеного до виплати спадкодавцю ОСОБА_2 підлягли суми вкладів та відсотки по ним у межах позовних вимог та з урахуванням умов депозитних договорів, тобто до 26 травня 2014 року дати звернення спадкодавця із заявою про розірвання договорів вкладу та повернення коштів за такими.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Доскладу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 цього Кодексу).

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1269 України).

Смерть однієї зі сторін зобов`язання за загальним правилом не призводить до припинення зобов`язання. Згідно із ч.2 ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно нерозривно пов`язане з особою кредитора.

У зобов`язаннях, не пов`язаних з особою кредитора, смерть не призводить до припинення зобов`язань. У такому разі відбувається перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.512 ЦК України самостійною підставою заміни кредитора в зобов`язанні є правонаступництво.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що зобов`язання за договорами банківських вкладів, укладених між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 не припинилися у зв`язку з її смертю. До спадкоємиці вкладниці позивачки по справі переходить право на вкладиу банку та проценти, нараховані на суму вкладів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1228 ЦК України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі).

Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним.

Таким чином, для оформлення спадкових прав спадкоємцям вкладника необхідно звернутися протягом шести місяців з дня смерті вкладника до державного нотаріуса за місцем відкриття спадщини для отримання свідоцтва про право на спадщину.

При цьому визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 23.03.2016 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 визначено додатковий тримісячний строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01.10.2015 року.

У встановлений законом строк ОСОБА_1 звернулася із заявою до приватного нотаріуса Бережна І.О. Херсонського міського нотаріального округу про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_2 . Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, приватним нотаріусом Бережна І.О. 08.04.2016 року заведена спадкова справа. Втім у зв`язку з відповіддю банку про відсутність депозитних рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , позивачці свідоцтва про право на спадщину не видавалось, а постановою від 15 листопада 2019 року позивачці з цих підстав відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у видачі свідоцтва про право на спадщипну за заповітом на грошові кошти, що зберігаються у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Представник відповідача не визнаючи позову, в суді апеляційної інстанції наголошував на тому, що позивачка є спадкоємицею за заповітом, а відтак може претендувати лише на кошти, які належали спадкодавцю на час її смерті. В той же час, будь-якого розрахунку на противану наданого позивачкою, суду не надав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України(у редакціїЗакону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права не досліджено оригінали доказів, на які покликалась позивачка, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

А відтак, колегія суддів, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, встановивши факт укладення між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 договорів строкових вкладів, а також відсутність належних та допустимих доказів виконання відповідачем зобов`язання щодо повернення вкладів та з урахуванням того, що зобов`язання за договором вкладу, укладеним між банком та ОСОБА_2 не припинилися у зв`язку із смертю вкладника, доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки до спадкоємця вкладника перейшло право на вклад у банку та проценти, нараховані на суму вкладу до часу звернення спадкодавця із заявою про розірвання договорів вкладу та повернення таких разом з нарахованими процентами. Тобто, до стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу № SAMDN6700 від 26 серпня 2011 року підлягає вклад у розмірі 24 000 доларів США та проценти по ньому у розмірі 5 760 доларів США та за договором банківського вкладу № SAMDN9114 від 29 січня 2013 року, укладеним між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» - у розмірі 10 684 доларів США і проценти по ньому у розмірі 676, 65 доларів США.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1, п.п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то понесені позивачкою витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом справи судом апепляційної інстанцій, слід покласти на відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сум 11 929 грн. 72 коп.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року скасувати та постановити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Бережна І.О. про визнання права власності на вклади та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за заповітом на вклад у Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» за договором банківського вкладу №SAMDN6700 від 26 серпня 2011 року, укладеним між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», у розмірі 24 000 доларів США та проценти по ньому у розмірі 5 760 доларів США.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу № SAMDN6700 від 26 серпня 2011 року вклад у розмірі 24 000 доларів США та проценти по ньому у розмірі 5 760 доларів США.

Визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за заповітом на вклад у Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» за договором банківського вкладу № SAMDN9114 від 29 січня 2013 року, укладеним між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», у розмірі 10 684 доларів США та проценти по ньому у розмірі 676, 65доларів США.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу № SAMDN9114 від 29 січня 2013 року вклад у розмірі 10 684 доларів США та проценти по ньому у розмірі 676, 65доларів США.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, адреса: вул. Грушевського, 1д, м. Київ 01001, Україна) на користь ОСОБА_3 11 929 грн. 72 коп. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.