КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1204/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Мальцева Д.О. в м. Київ 24 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про відшкодування збитків,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування збитків та моральної шкоди, просив стягнути із АТ «Таскомбанк» на свою користь 337 грн. на відшкодування збитків (упущеної вигоди) та 50000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди, а також суму судових витрат.

Заявлені вимоги мотивував тим, що отримує додаткові доходи, розміщуючи в банківських установах депозитні вклади з щомісячною виплатою процентів на своє ім`я та на ім`я третіх осіб. 19 липня 2016 року він уклав з відповідачем чотири договори банківських вкладів, один на своє ім`я і три на ім`я довірителів на загальну суму 580000 грн. із щомісячною виплатою процентів на строк по 21 липня 2017 року включно, він неодноразово пред`являв працівникам АТ «Таскомбанк» свій паспорт на їх вимогу при проведенні різних фінансових операцій і жодних претензій щодо паспорту йому ніхто не пред`явив. За декілька днів до закінчення строків вкладів він особисто звернувся до працівників центрального відділення банку по вул. С.Петлюри, 30 в м. Києві з проханням забезпечити на 21 липня 2017 року на 10 годину наявність в касі банку відповідної суми коштів, після перевірки пред`явлених ним документів (паспорта та довіреностей) працівники банку запевнили, що згідно умов депозитних договорів відповідні суми чотирьох вкладів будуть йому виплачені. В п`ятницю 21 липня 2017 року о 10:30 керівник центрального відділення банку відмовилась виплатити йому суми чотирьох вкладів після закінчення їх строків, посилаючись на те, що при перевірці його паспорта були виявлені дані про втрату цього паспорта в 2002 році, однак будь-якими документами такої відмови не підтвердила. Працівники поліції, які прибули до банку за його викликом, повідомили, що вони не можуть змусити працівників банку виплатити кошти, та залишили місце конфлікту. Лише о 13:52 йому виплатили суму його вкладу в розмірі 70619 грн., а решту 514509 грн. - перед закриттям банку о 18 годині. Надалі протягом 30 хвилин він доїхав до найближчого, працюючого о 19 годині відділення «ПриватБанку» і встиг поповнити депозитні вклади на загальну суму 264400 грн. Напередодні, 20 липня 2017 року, він звернувся до працівників ПАТ «Банк інвестицій і заощаджень» з проханням укласти з ним 21 липня 2017 року два депозитні договори на ім`я третіх осіб на підставі відповідних довіреностей і передав їх працівникам банку для підготовки на 21 липня 2017 року текстів депозитних договорів. Однак з вини відповідача він не зміг 21 липня 2017 року до 18 години звернутися до вказаного банку і здійснити заплановані дії. Наступного дня в суботу 22 липня 2017 року о 10 годині він звернувся до іншого працюючого відділення цього банку та оформив два заплановані ним депозитні вклади на ім`я третіх осіб на загальну суму 300000 грн. із щомісячною виплатою процентів з розрахунку 17 % річних, при цьому згідно умов договорів нарахування процентів по вкладах розпочалось лише з вівторка 25 липня 2017 року, внаслідок чого з вини відповідача він не одержав доходу (упустив вигоду) за три дні в розмірі 337 грн., які він міг би реально одержати при своєчасній виплаті йому коштів відповідачем 21 липня 2017 року після 10:30. На його запит ГУ НП у м. Києві надало відповідь від 30 серпня 2017 року, що на обліку ІП «Утрачені (викрадені) документи» перебуває паспортний документ СН041671, як такий, що втрачений іншою особою. Наведені докази фактично підтверджують, що працівники відповідача 21 липня 2017 року протягом семи годин з 10:30 до 18 години умисно вводили його в оману щодо недійсності його паспорта. Відповідач грубо порушив умови депозитних договорів від 19 липня 2016 року і завідомо незаконно протягом семи годин відмовлявся виплачувати суми вкладів після закінчення їх строків, внаслідок чого йому завдано збитки в розмірі 337 грн. Умисними протиправними діями відповідача йому також заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 50000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 337 грн. на відшкодування збитків (упущеної вигоди), відповідну суму коштів на відшкодування завданої моральної шкоди та судові витрати 130 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, не погоджувався із висновками суду, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що під час видачі вкладу дії банку в частині перевірки документів позивача з метою його ідентифікації носили направомірний характер, і що сам лише намір укласти договір банківського вкладу в іншій банківській установі не підтверджує того, що позивач міг і повинен був отримати доходи в розмірі 337 грн.

Вказував, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме: що відповідач протягом 7 годин не надав позивачу жодних доказів, які б свідчили про недійсність його паспорта; що відповідач 21 липня 2017 року надав працівникам поліції копії документів, які не підтверджували недійсності паспорта позивача; що відповідач в порушення вимог ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» не повідомив позивача письмово про результати перевірки його скарг від 27 липня 2017 року та від 11 серпня 2017 року; на якій підставі відповідач 21 липня 2017 року о 10:30 відмовився видати позивачу кошти після закінчення строку залучення вкладу та здійснення до початку робочого дня виплати коштів за депозитним договором; на якій підставі відповідач о 13:52 погодився видати позивачу кошти з його рахунку в розмірі 70619,02 грн., але відмовився видати позивачу кошти з рахунків за іншими вкладами, оформленими ним на підставі довіреностей, однак о 17:43 - виплатив; суд не з`ясував, що позивач 21 липня 2017 року після 18 години використав отримані в АТ «Таскомбанк» кошти з рахунків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на поповнення власних депозитних вкладів на загальну суму 264400 грн. у відділенні «Приватбанку», яке працювало до 19 години і не встиг реалізувати укладені ним особисто напередодні 20 липня 2017 року дві попередні заяви про прийняття пропозиції банку від 20 липня 2017 року у відділенні ПАТ «Банк інвестицій і заощаджень» поруч з вищевказаним відділенням «ПриватБанку», яке працювало до 18 години, і лише наступного дня в суботу 22 липня 2017 року позивач використав отримані ним у відповідача кошти на укладення двох договорів банківських вкладів у відділенні ПАТ «Банк інвестицій і заощаджень», яке працювало в цей день; суд не з`ясував, що нарахування процентів по укладених позивачем в суботу 22 липня 2017 року договорах банківських вкладів розпочалось лише з вівторка 25 липня 2017 року, внаслідок чого позивач не одержав доходу (упустив вигоду) за три дні (з 22 липня 2017 року по 24 липня 2017 року) в розмірі 337 грн. з розрахунку 300000 грн. х 17 % : 100 : 365 днів х 3 дні х 0,805 кп = 337 грн., які він міг би реально одержати при своєчасній виплаті йому відповідних коштів відповідачем 21 липня 2017 року після 10:30; суд не з`ясував, що вказані в договорах банківських вкладів треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які проживають в Житомирській області, ніколи не звертались до ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» і ніколи не пред`являли до банку жодних вимог, що випливають з прав вкладників, і фактично всі права вкладника належали лише позивачу, в тому числі право реально одержувати відповідні доходи по вищевказаних договорах банківських вкладів від 22 липня 2017 року; суд не з`ясував, що позивач надав суду відповідні належні і допустимі докази та довів, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи в розмірі 337 грн., і тільки неправомірні дії відповідача 21 липня 2017 року є єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказував, що матеріали справи та текст судового рішення свідчать про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, зокрема не доведено, що відповідач під час видачі вкладу вчинив дії в частині перевірки документів позивача з метою його ідентифікації; не доведено, що 19 липня 2016 між ПАТ «Таскомбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 укладено договори, оскільки у вказаних договорах відсутні підписи цих осіб; не доведено, що вказані договори банківських вкладів укладені між відповідачем та позивачем в інтересах інших осіб на підставі довіреності з відповідачем, оскільки в текстах договорів відсутні будь-які відомості про наявні довіреності; не доведено, що всі чотири договори банківських вкладів від 19 липня 2016 року були укладені строком до 21 липня 2017 року включно, при цьому грошові кошти за вкладами виплачені позивачу у визначені договорами строки. Згідно умов всіх договорів, кошти за вкладами повинні були бути виплачені до початку робочого дня 21 липня 2017 року о 08:51, які відповідач виплачувати відмовився і правомірності відмови не надав; не доведено, що позивач уклав договори банківських вкладів від 22 липня 2017 року, діючи в інтересах своїх довірителів; не доведено, що 21 липня 2017 року під час видачі вкладу дії банку в частині перевірки документів позивача з метою його ідентифікації, носили правомірний характер.

Зазначив, що не відповідають обставинам справи висновки, викладені в рішенні, а саме що з матеріалів справи вбачається, що відповідач надав позивачу відповіді на скарги від 27 липня 2017 року, від 11 серпня 2017 року щодо затримки виплати вкладу протягом дня; що з матеріалів справи вбачається, що три договори банківських вкладів від 19 липня 2016 року укладені позивачем в інтересах інших осіб на підставі довіреності; що з матеріалів справи вбачається, що грошові кошти за вкладами виплачені позивачу у визначені договорами строки; що з матеріалів справи вбачається, що договори банківського вкладу від 22 липня 2017 року позивач уклав, діючи в інтересах своїх довірителів; що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні; що факт порушення відповідачем прав позивача не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами; що позовні вимоги є необґрунтованими.

Посилався на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме не застосовано ст. 1060 ЦК України про зобов`язання відповідача видати суму банківського вкладу на першу вимогу вкладника; суд, діючи в інтересах відповідача, фактично склав текст рішення на підставі тексту відзиву на позовну заяву.

Вказував, що суд протиправно відмовив ухвалою від 18 квітня 2019 року у задоволенні його письмового клопотання про допит свідків, в якому йдеться про дії конкретних осіб, які фактично 21 липня 2017 року вирішували всі питання про неповернення позивачу всіх належних до виплати коштів.

21 січня 2021 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій позивач повідомив, що відмовляється від частини позовних вимог, а саме від вимоги про відшкодування моральної шкоди, в зв`язку з чим просив цю вимогу не розглядати і задовольнити його позовні вимоги лише в частині стягнення 337 грн. на відшкодування завданих збитків (упущеної вигоди).

Відповідно до положень ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

З наведеного слідує, що позивач ОСОБА_1 має законну можливість реалізувати своє диспозитивне право щодо розпорядження своїм процесуальним способом захисту шляхом відмови від частини позовних вимог у апеляційному суді.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про відмову від позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню, відмову від позову суд приймає як таку, що не суперечить закону і не порушує прав; обставин, передбачених ч. 6 ст. 49, ч. 5 ст. 206 ЦПК України, які б перешкоджали приймати відмову від позову, судом апеляційної інстанції не встановлено, тому ухвалене у справі судове рішення в частині відмови в позові про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 373 ЦПК України підлягає визнанню нечинним із закриттям провадження у справі.

Від відповідача АТ «Таскомбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без розгляду у зв`язку зі зловживанням апелянтом процесуальними правами на підставі п. 11 ч. 3 ст. 2, ч. 3 ст. 44 ЦПК України, оскільки вислови апелянта з тексту його апеляційної скарги свідчать про неповагу до суду, використовуючи образливі та лайливі слова на адресу суду та сторін у даній справі, а саме слова «безглуздий» та «маячня».

Вважав, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано всі обставини справи, досліджено надані сторонами докази і зроблено обґрунтований висновок про необґрунтованість позову. Спростовував доводи позивача в апеляційній скарзі щодо несвоєчасної виплати йому сум вкладів і протиправності дій відповідача 21 липня 2017 року, а також в частині підстав для стягнення упущеної вигоди.

Оцінюючи вимоги відповідача щодо залишення апеляційної скарги без розгляду, апеляційний суд виходить з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19) зроблено висновок, що нецензурна лексика, образливі та лайливі слова чи символи, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їх представників. Велика Палата Верховного Суду переконана, що використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті). З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України. Аналогічно Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Для прикладу, ЄСПЛ констатує зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживає образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (див.: ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року (Rehak v. theCzechRepublic, заява № 67208/01), «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 04 лютого 2003 року (DuringerandGrunge v. France, заяви № 61164/00 і № 18589/02)).

Згідно з частиною третьою статті 44 ЦПК України, якщо подання скарги визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити цю скаргу без розгляду або повернути скаргу.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єшДіаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Враховуючи необхідність дотримання справедливого балансу між правом особи на доступ до суду та зобов`язанням учасників справи виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, апеляційний суд не вбачає підстав для залишення апеляційної скарги без розгляду, але при цьому попереджає позивача про неприпустимість зловживання процесуальними правами відповідно до ч. 1, 4 ст. 44, п. 1 ч. 1 ст. 144 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Клопотань про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін в судовому засіданні в апеляційній скарзі і відзиві на апеляційну скаргу заявлено не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року справу призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

18 лютого 2021 року до апеляційного суду надійшли заяви ОСОБА_1 в яких позивач зазначав, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод він має право на справедливий і публічний розгляд його справи, і з метою довести в судовому засіданні, що 24 жовтня 2019 року суддя Мальцев Д.О. умисно виготовив завідомо неправдиве судове рішення, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 8, 19, 55 Конституції України, ст. 263 ЦПК України, просив продовжити розгляд даної судової справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін в судове засідання.

При вирішенні клопотання ОСОБА_1 про виклик сторін в судове засідання апеляційним судом враховано наступне.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачили відповідні юридичні норми (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Zhuk v. Ukraine» від 21 жовтня 2010 року).

Частина 3 ст. 369 ЦПК України визначає, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на конкретні обставини справи.

Європейський суд з прав людини зазначав, що «публічний характер провадження у судових органах, згаданих у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції» (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78), § 25).

Проте публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку, зокрема і в суді апеляційної інстанції.

Заявник не представив переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду необхідно провести також усні слухання.

Апеляційний суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання або вручення процесуальних документів. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

З огляду на вказане, а також ураховуючи те, що сторони у справі вже надали аргументи щодо поданої апеляційної скарги, остання розглядається без повідомлення та виклику учасників справи.

Отже, оскільки ЦПК України передбачає можливість розгляду справи у письмовому провадженні без виклику учасників справи, аргументи про розгляд справи за участю сторін у справі є непереконливими, тому відсутня необхідність у виклику осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, у зв`язку із чим у задоволенні клопотання слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про відшкодування збитків, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що дії відповідача під час видачі вкладу в частині перевірки документів позивача носили неправомірний характер; судом встановлено, що грошові кошти за вкладами виплачені у визначені договорами строки; сам лише намір укласти договір банківського вкладу в іншій банківській установі не підтверджує того, що позивач міг і повинен був отримати доходи в розмірі 337 грн.; договори строкового банківського вкладу від 22 липня 2017 року, які позивач уклав, діючи на підставі довіреності та в інтересах своїх довірителів, також не підтверджують завданих позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки договори укладені в інтересах інших осіб, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 05 грудня 2014 року ОСОБА_3 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_1 управляти та розпоряджатися від його імені та в його інтересах усіма без винятку рахунками, відкритими на його ім`я в будь-якій фінансовій установі України, для чого надав йому право: укладати від його імені договори банківських вкладів, змінювати, розривати договори, угоди та інші правочини (в тому числі достроково), підписувати за нього будь-які документи, що випливають із довіреності чи пов`язані з нею; подавати від його імені будь-які документи, заяви та інформацію (в тому числі необхідну для здійснення ідентифікації клієнта, відповідно до вимог чинного законодавства України); сплачувати належні платежі, поповнювати його рахунки, отримувати банківські картки та закриті конверти з персональними ідентифікаційними номерами (ПІН-коди); отримувати через каси банків та через банкомати (з використанням його банківських карток) належні йому кошти, в тому числі нараховані на суми вкладів відсотки; отримувати довідки, виписки з рахунків та інші документи; засвідчувати вірність копій документів та виконувати всі інші дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності (а. с. 61 т. 1).

Довіреності такого же змісту видані ОСОБА_1 ОСОБА_2 22 листопада 2014 року та ОСОБА_4 23 грудня 2014 року (а. с. 63 - 66 т. 1).

На а. с. 8 т. 1 знаходяться копії частин аркушів заяв-договорів від 03 березня та 04 березня 2016 року на бланках Таскомбанк на оформлення пакету послуг та приєднання до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та підключення до інтернет-банкінгу«ТАС 24», клієнтами зазначені ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4

19 липня 2016 року ПАТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 (вкладник) уклали договір № ДВ-006/159262 банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» (а. с. 9 т. 1), згідно п. 1.1 якого сторони погодили, що шляхом укладення цього договору вкладник приєднується до публічної пропозиції банку на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Таскомбанк» (надалі за текстом «ДКБО»), що розміщена на веб-сайті банку, а зазначений договір є невід`ємною частиною ДКБО.

Згідно п. 1.2, 1.3 договору сума вкладу складає 70000 грн. Вклад залучається на строк з моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний в п. 1.6 цього договору, та по 21 липня 2017 року включно.

Згідно п. 1.8 договору вклад виплачується вкладнику по закінченню строку залучення вкладу, зазначеного в п. 1.3 даного договору, шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись із використанням електронних платіжних засобів, відкритий вкладнику в установі банку у валюті, що відповідає валюті зарахування.

19 липня 2016 року ПАТ «Таскомбанк» та ОСОБА_3 (вкладник) уклали договір № ДВ-006/159265 банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» (а. с. 51 т. 1), згідно п. 1.2, 1.3 якого сума вкладу складає 170000 грн., вклад залучається на строк з моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний в п. 1.6 цього договору, та по 21 липня 2017 року включно.

19 липня 2016 року ПАТ «Таскомбанк» та ОСОБА_2 (вкладник) уклали договір № ДВ-006/159274 банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» (а. с. 52 т. 1), згідно п. 1.2, 1.3 якого сума вкладу складає 170000 грн., вклад залучається на строк з моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний в п. 1.6 цього договору, та по 21 липня 2017 року включно.

19 липня 2016 року ПАТ «Таскомбанк» та ОСОБА_4 (вкладник) уклали договір № ДВ-006/159277 банківського вкладу для фізичних осіб «Стабільний» (а. с. 53 т. 1), згідно п. 1.2, 1.3 якого сума вкладу складає 170000 грн., вклад залучається на строк з моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний в п. 1.6 цього договору, та по 21 липня 2017 року включно.

На а. с. 96 т. 1 знаходиться копія заяви ОСОБА_3 про прийняття пропозиції банку від 20 липня 2017 року, подана на бланку ПАТ «Банк Інвестицій та Заощаджень», із якої вбачається, що ОСОБА_3 підписанням цієї заяви приймає публічну пропозицію ПАТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» укласти з банком договір комплексного банківського обслуговування, а також висловлює повну й безумовну згоду з публічною пропозицією банку у вигляді Правил.

На а. с. 16 т. 1 знаходиться копія договору строкового банківського вкладу № 5105/25 від 22 липня 2017 року, укладеного між ПАТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» і ОСОБА_3 (вкладник), від імені якого, на підставі довіреності № 2905 від 15 грудня 2014 року діє ОСОБА_1 (представник за довіреністю), за умовами договору розмір вкладу 103000 грн., процентна ставка 17 % річних або інша ставка, визначена відповідно до договору в разі пролонгації чи відповідно до додаткових договорів до цього договору, періодичність виплати процентів - з щомісячною виплатою.

На а. с. 97 т. 1 знаходиться копія заяви ОСОБА_4 про прийняття пропозиції банку від 20 липня 2017 року, подана на бланку ПАТ «Банк Інвестицій та Заощаджень», із якої вбачається, що ОСОБА_4 підписанням цієї заяви приймає публічну пропозицію ПАТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» укласти з банком договір комплексного банківського обслуговування, а також висловлює повну й безумовну згоду з публічною пропозицією банку у вигляді Правил.

На а. с. 17 т. 1 знаходиться копія договору строкового банківського вкладу № 5104/25 від 22 липня 2017 року, укладеного між ПАТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» і ОСОБА_4 (вкладник), від імені якої, на підставі довіреності № 901 від 27 липня 2016 року діє ОСОБА_1 (представник за довіреністю), за умовами договору розмір вкладу 197000 грн., процентна ставка 17 % річних або інша ставка, визначена відповідно до договору в разі пролонгації чи відповідно до додаткових договорів до цього договору, періодичність виплати процентів - з щомісячною виплатою.

Згідно заяви про видачу готівки № 223199745 та виписки з рахунку, видача коштів з рахунку за депозитним договором N ДВ-006/159262, клієнт ОСОБА_1 , в розмірі 70619,02 грн. (з яких 617,57 грн. - відсотки) від 19 липня 2016 року здійснена 21 липня 2017 року о 13:52 (а. с. 11 т. 1).

Згідно заяви про видачу готівки № 223215169 та виписки з рахунку, видача коштів з рахунку за депозитним договором N ДВ-006/159274, клієнт ОСОБА_2 , в розмірі 171500,36 грн. (з яких 1499,66 грн. - відсотки) від 19 липня 2016 року здійснена 21 липня 2017 року о 17:43 (а. с. 12 т. 1).

Згідно заяви про видачу готівки № 223214935 та виписки з рахунку, видача коштів з рахунку за депозитним договором N ДВ-006/159265, клієнт ОСОБА_3 , в розмірі 171500,36 грн. (з яких 1499,66 грн. - відсотки) від 19 липня 2016 року здійснена 21 липня 2017 року о 17:48 (а. с. 13 т. 1).

Згідно заяви про видачу готівки № 223228303 та виписки з рахунку, видача коштів з рахунку за депозитним договором N ДВ-006/159277, клієнт ОСОБА_4 , в розмірі 171509,24 грн. (з яких 1499,66 грн. - відсотки) від 19 липня 2016 року здійснена 21 липня 2017 року о 17:50 (а. с. 14 т. 1).

На а. с. 15 т. 1 наявні копії розрахункових документів ПАТ КБ «ПриватБанк», відділення «Стрілецьке», м. Київ вул. Січових Стрільців 13-а, від 21 липня 2017 року, згідно яких ОСОБА_1 здійснено поповнення депозитів в ПриватБанку в період часу з 18:33 по 18:40 на загальну суму 264400 грн.

27 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до центрального відділення АТ «Таскомбанк» зі скаргою, згідно якої 21 липня 2017 року закінчився строк його депозитного вкладу № ДВ-006/159262 та депозитного вкладу його сестри ОСОБА_4 № ДВ-006/152277 від 19 липня 2016 року; просив письмово повідомити, на якій правовій підставі працівники відділення 21 липня 2017 року о 10:40 відмовлялись виплатити йому належні грошові кошти після закінчення строку депозитного вкладу (а. с. 18, 111 т. 1).

11 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до центрального відділення АТ «Таскомбанк» зі скаргою, згідно якої працівники відділення 21 липня 2017 року о 10:40 відмовлялись виплатити йому належні грошові кошти після закінчення строку депозитного вкладу, посилаючись на те, що пред`явлений ним паспорт НОМЕР_1 було втрачено в 2002 році, який він ніколи не втрачав; просив надіслати йому копію відповідного документа, в якому йдеться про втрату паспорта НОМЕР_2 році (а. с. 19 т.1).

Листом від 11 вересня 2017 року ПАТ «Таскомбанк» надало відповідь на звернення ОСОБА_1 від 11 серпня 2017 року, в якому повідомило, що на офіційних сайтах МВС України та ДМСУ України є сервіси перевірки дійсності документів, з метою уточнення інформації, розміщеної на вказаних ресурсах, рекомендовано звернутися до територіального органу Державної міграційної служби за місцем реєстрації (а. с. 113 т. 1).

На а. с. 118 т. 1 знаходиться копія пояснення, відібраного Шевченківським УП ГУ НП в м. Києві у начальника відділу внутрішньої безпеки ПАТ «Таскомбанк», який пояснив, що при перевірці особи ОСОБА_1 , який звернувся до відділення банку з вимогою отримання свого депозиту, а саме його паспорту на загальнодоступному сайті МВС України, було знайдено інформацію, що паспорт НОМЕР_1 знайдено серед викрадених та втрачених, та на підставі цього даному громадянину без довідки з міліції банк депозит не видав.

На а. с. 119 т. 1 знаходиться роздруківка веб-сторінки пошукового сервісу МВС України, згідно якої документ СН041671 знайдено серед викрадених та втрачених 12 лютого 2002 року.

08 серпня 2017 року до ЄРДР внесено повідомлення ОСОБА_1 , згідно якого в період часу з 06 липня 2017 року представники ПАТ «Таскомбанк», що за адресою м. Київ бул. Т.Шевченка 2 відмовляються виплачувати депозит ОСОБА_1 , який оформлено на ім`я його сестри ОСОБА_4 (а. с. 94 т. 1).

01 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ НП в м. Києві із заявою, в якій просив повідомити, що у відповідних базах даних відповідних державних установ відсутні відомості про втрату його паспорта НОМЕР_2 році, виданого йому 21 жовтня 1995 року (а. с. 20 т. 1).

Листом від 30 серпня 2017 року ГУ НП у м. Києві надало відповідь, що на обліку ІП «Утрачені (викрадені) документи», перебуває паспортний документ СН041671 як такий, що втрачений іншою особою (а. с. 21 т. 1).

На а. с. 10 т. 1 знаходиться копія листа ГУ НП у м. Києві від 20 жовтня 2017 року на ім`я ОСОБА_1 , в якому надано інформацію щодо повідомлень, які надійшли від ОСОБА_1 21 липня 2017 року, зокрема 5 повідомлень з 10:38 по 11:52 з приводу невиплати коштів Таскомбанк.

Згідно листа ПАТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» від 01 квітня 2019 року № 02-5/3/1941 на ім`я ОСОБА_1 , дійсно 20 липня 2017 року представником (за довіреністю) фізичних осіб - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підписано заяви про прийняття пропозиції банку укласти договори комплексного обслуговування; 22 липня 2017 року у Київському регіональному відділенні укладено договори строкового банківського вкладу; підтверджено, що відповідно до п. 3.4.3 Умов функціонування банківських вкладів та обслуговування вкладних (депозитних) рахунків, нарахування процентів здійснювалося з 25 липня 2017 року (а. с. 44 т. 1).

На підтвердження обставин, що відповідачем не пред`являлось йому раніше претензій щодо недійсності паспорта, позивачем надано заяви на видачу готівки у ПАТ «Таскомбанк» за інші дати, за якими ним отримано кошти (а. с. 45, 122 - 124 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є зокрема доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.

Відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Породжуючи настання цивільних прав та обов`язків згідно з ч. 2 ст. 11 ЦПК України відповідальність у вигляді відшкодування збитків вимагає для її застосування наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків (шкоди).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) зв`язку між протиправною поведінкою та настанням шкідливого результату.

Вказані обставини підлягають доведенню позивачем належними та допустимими у справі доказами.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

За змістом положень ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Відповідно до ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Встановивши, що за умовами п. 1.3 договорів банківських вкладів від 19 липня 2016 року, вклад залучається на строк по 21 липня 2017 року включно, і банком здійснено виплату вкладу до закінчення цього строку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про необґрунтованість позовних вимог про відшкодування збитків, оскільки належне виконання банком умов договору банківського вкладу, зокрема, в частині дотримання строку повернення банківського вкладу, виключає протиправність дій відповідача як складу правопорушення, а відтак і наявність передбачених ст. 22, 611, 612 ЦК України правових підстав для стягнення збитків, на які посилався позивач.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, про умисне незастосування судом ст. 1060 ЦК України, відповідно до якої банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Відповідно до ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції станом на час спірних правовідносин, а саме 21 липня 2017 року) банкам забороняється вступати в договірні відносини (проводити валютно-обмінні фінансові операції, фінансові операції з банківськими металами, з готівкою (готівковими коштами) з клієнтами - юридичними чи фізичними особами у разі, коли виникає сумнів стосовно того, що особа виступає не від власного імені.

Відповідно до п. 55 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року № 417, яке діяло станом на 21 липня 2017 року, банк зобов`язаний провести поглиблену перевірку клієнта в разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації, на підставі якої здійснювалась ідентифікація, верифікація та/або вивчення клієнта.

Таким чином, процедура перевірки клієнта була передбачена вимогами чинних на вказаний час нормативно-правових актів, які регулюють відносини в межах банківської системи, відтак апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що 21 липня 2017 року дії працівників банку щодо перевірки документів позивача з метою його ідентифікації носили неправомірний характер.

Доводи апеляційної скарги, що суд вважає правомірним висновок відповідача про недійсність його паспорту на підставі публікації в 2002 році в інтернеті, апеляційний суд відхиляє, оскільки в рішенні суду першої інстанції такі висновки відсутні.

Апеляційний суд приймає до уваги, що зобов`язання по виплаті сум вкладів було виконано відповідачем у встановлений договорами строк, і дії банку по ідентифікації особи позивача проводились в межах цього строку, а отже позивачем не доведено, що такі дії відповідача призвели до порушення його прав як вкладника банку і заподіяли йому збитків.

Крім того, правильними і обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що сам лише намір укласти договори банківських вкладів в іншій банківській установі не підтверджує того, що позивач міг і повинен бути отримати доходи в розмірі 337 грн.

В позові і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що з вини відповідача він не зміг 21 липня 2017 року звернутись до іншого банку і здійснити заплановані дії; наступного дня в суботу 22 липня 2017 року о 10 годині він звернувся до цього іншого банку та оформив два заплановані ним депозитні вклади на ім`я третіх осіб, при цьому згідно умов вказаних договорів нарахування процентів по вкладах розпочалось лише з вівторка 25 липня 2017 року, внаслідок чого з вини відповідача він не одержав доходу (упустив) вигоду за три дні, з 22 липня по 24 липня 2017 року включно в розмірі 337 грн., які він міг би реально одержати при своєчасній виплаті йому коштів відповідачем 21 липня 2017 року після 10:30.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази, що позивач міг і повинен був отримати доходи, розмістивши в п`ятницю, 21 липня 2017 року, отримані у відповідача кошти як банківський вклад у ПАТ «Банк Інвестицій і Заощаджень», оскільки із договірів комплексного банківського обслуговування, укладених 20 липня 2017 року з цим же банком не вбачається погодженого наміру сторін укласти саме 21 липня 2017 року договори банківського вкладу.

Договір про депозит від 21 липня 2017 року або попередній договір про його укладення із ПАТ «Банк Інвестицій і Заощаджень» в матеріалах справи відсутній, посилання на можливе отримання відсотків в розмірі 377 грн. є бездоказовим та необґрунтованим, а відтак неотримання позивачем можливих відсотків жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки він не міг їх отримати з огляду на відсутність договору та реального розміщення коштів на депозиті.

Крім того, судом першої інстанції надано вірну оцінку тій обставині, що договори банківського вкладу від 22 липня 2017 року укладені в інтересах інших осіб, зокрема ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а відтак, у разі доведеності неправомірних дій відповідача, чого під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем зроблено не було, саме у них виникло би право на відшкодування упущеної вигоди. Разом із тим, оскільки позов пред`явлено лише від імені самого ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є позивачами у даній справі і вимог про відшкодування упущеної вигоди не заявляли, позов є необґрунтованим також і з цих підстав.

Апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають в Житомирській області, ніколи не звертались до ПАТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» і ніколи не пред`являли до банку жодних вимог, що випливають з прав вкладників, і фактично всі права вкладника належали лише позивачу, який зробив вклади на користь третіх осіб, в тому числі право реально отримати відповідні доходи по договорах банківських вкладів.

Зазначені доводи не ґрунтуються на вимогах закону і випливають із помилкового тлумачення позивачем змісту довіреностей і правової природи представництва.

Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Із змісту довіреностей, виданих 05 грудня 2014 року ОСОБА_3 та 23 грудня 2014 року ОСОБА_4 , чітко вбачається, що довірителі уповноважили ОСОБА_1 укладати від їх імені договори банківських вкладів та отримувати належні їм кошти, в тому числі нараховані на суми вкладів відсотки.

Таким чином, вищенаведеними довіреностями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не передали ОСОБА_1 належні їм кошти у власність, а лише уповноважили їх отримувати та розпоряджатися від їх імені та в їх інтересами рахунками, відкритими на їх ім`я.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що суд першої інстанції ухвалою від 18 квітня 2019 року, діючи в інтересах відповідача, умисно відмовив в задоволенні клопотання про виклик свідків, в якому йдеться про дії конкретних осіб, які фактично 21 липня 2017 року вирішували всі питання про неповернення всіх належних до виплати позивачу грошових коштів. В апеляційній скарзі позивачем не наведено жодного доказу щодо порушення судом норм процесуального права при постановленні зазначеної ухвали від 18 квітня 2019 року, а доводи апеляційної скарги щодо упередженості суду є нічим не обґрунтованими припущеннями.

Апеляційний суд враховує, що із заявами про відвід судді з підстав виявлення обставин, що викликають сумнів в його неупередженості або об`єктивності, ОСОБА_1 до суду першої інстанції не звертався.

Виходячи із вищенаведеного, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильно застосовано норми матеріального права, а судове рішення складено на підставі відзиву на позовну заяву, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із судовим рішенням, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, надмірного формалізму в тлумаченні висновків суду, перекручуванні фактичних обставин, встановлених судом, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку позивача, свідчить про неправомірність дій відповідача і наявність підстав для відшкодування упущеної вигоди. Проте такі доводи і обставини були перевірені і спростовані судом першої інстанції під час розгляду справи з посиланням на належні докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Прийняти відмову ОСОБА_1 від позову до Акціонерного товариства «Таскомбанк» в частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року в частині відмови в позові про відшкодування моральної шкоди визнати нечинним.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» в частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року в частині вимог про відшкодування збитків залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.