Єдиний унікальний номер судової справи 470/811/20
Номер провадження 22-ц/812/176/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

22 лютого 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ухвалу, яка постановлена Березнегуватським районним судом Миколаївської області 27 листопада 2020 року, під головуванням судді Орлової С.Ф., в приміщені цього ж суду, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

В обґрунтування заяви зазначено, що 24 листопада 2018 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 в борг кошти в сумі 10 600 доларів США, які остання зобов`язалась повернути до 24 листопада 2019 року.

02 листопада 2019 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 в борг кошти в сумі 25 000 доларів США, які остання зобов`язалась повернути до 02 грудня 2019 року.

27 травня 2020 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 в борг кошти в сумі 8 400 доларів США, які остання зобов`язалась повернути до 27 червня 2020 року.

На час звернення до суду позичальник ОСОБА_3 кошти не повернула ОСОБА_1 в повному обсязі по жодній розписці, а на усні звернення стверджувала, що грошей немає, але вони будуть повернуті пізніше.

Предметом майбутнього позову є значна сума грошових коштів, яка складає 1 248 720 грн. (44 000 х 28.38).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 на праві приватної власності належить нерухоме майно, а саме:

трикімнатна квартира загальною площею 117.8 кв.м., житловою площею 47.5 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Дана квартира обтяжена іпотекою про що свідчить запис про обтяження №3100544 7 від 03 квітня 2019 року;

земельна ділянка площею 0.1482 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:011:0068, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 11;

нежитлова будівля загальною площею 198.6 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 11;

нежитлова будівля загальною площею 899.4 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 11;

квартира загальною площею 29.5 кв.м, житловою площею 17.5 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1;

житловий будинок загальною площею 137.2 кв.м, житловою площею 63.6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1;

гараж загальною площею 22.4 кв.м на першому поверсі житлового будинку розташований за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24537171.

Заявник ОСОБА_1 вважає, що не вжиття заходів забезпечення позову про стягнення заборгованості, можуть призвести до відчуження майна ОСОБА_3 на користь третіх осіб, що ускладнить поновлення порушених його прав та інтересів та взагалі унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог про стягнення 1 240 720 грн.

Більше того, заявник стверджував, що ОСОБА_3 вживаються заходи щодо продажу найбільш рентабельного нерухомого майна, шляхом розміщення 25 листопада 2020 року відповідного оголошення в мережі Інтернет на сайті оголошень.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що накладення арешту на все нерухоме майно буде заходом забезпечення, який не відповідає вимогам співмірності, ОСОБА_1 просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_3 майно, а саме:

квартиру загальною площею 29.5 кв.м., житловою площею 17.5 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1;

земельну ділянку площею 0.1482 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:011:0068, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 11;

нежитлову будівлю загальною площею 198.6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 11.

Також, ОСОБА_1 просив не застосовувати зустрічне забезпечення, оскільки відсутні підстави для його обов`язкового застосування, передбачені ч.3 ч.154 ЦПК України.

Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Вжито заходи забезпечення позову в обраний останнім спосіб до ухвалення судом рішення у справі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заходи забезпечення позову застосовані без достатньої правової підстави. Заявник не обґрунтував у чому полягають об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду у даній справі, не навів обґрунтованих доказів, які б свідчили проте, що існує реальна загроза його невиконання чи утруднення виконання. Пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення заяви про забезпечення заява ОСОБА_1 не містить.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником доведено наявність ризиків відчуження вказаного нерухомого майна до вирішення справи по суті, а невжиття даного способу забезпечення може утруднити або зробити неможливим виконання в подальшому рішення суду, саме тому такий спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Колегія суддів з таким висновком районного суду погоджується виходячи з наступних підстав.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що заявник подав заяву про забезпечення позову 26 листопада 2020 року до подання позовної заяви із вимогою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до районного суду із відповідною позовною заявою та ухвалою судді Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2020 року відкрито провадження у справі.

Зі змісту заяви про забезпечення позову слідує, що матеріально-правова вимога майбутнього позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , зводиться до стягнення заборгованості за договорами позики у загальному розмірі 1 244 760 грн.

Так, забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Згідно з частинами 1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною 1 ст.150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч.1 ст.150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до вимог ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що при вжитті заходів забезпечення даного позову враховано: зміст позовних вимог, співмірність вжитих заходів із вимогами та видом забезпечення.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» Верховний Суд дав роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо забезпечення позову, оскільки такий спосіб забезпечення позову прямо передбачений чинним законодавством та є співмірним заявленим вимогам та ґрунтується на положенні ст.150 ЦПК України, за змістом якої позов може бути забезпечений шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував зустрічного забезпечення, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч.7 ст.153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені ч.3 ст.154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Зазначена правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року (провадження №61-11274св18).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_3 не була позбавлена права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову. Також, як зазначено вище, суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення за наявності одночасно таких підстав: 1) якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України; 2) якщо позивач не має майна, що знаходиться на території України».

За такого, невжиття судом першої інстанції заходів зустрічного забезпечення не є абсолютною підставою для скасування вжитих заходів забезпечення позову, оскільки у такому разі відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України особа не позбавлена права звернутися до суду першої інстанції з клопотанням про вжиття заходів зустрічного забезпечення та надати докази, які, на її думку, підтверджують наявність обставин для такого забезпечення. За вказаних обставин, у апеляційного суду відсутня можливість вирішити питання застосування зустрічного забезпечення.

При цьому, враховуючи наведене правило процесуального закону, суд має право, однак не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви (заяви) або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Також у рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Посилання на той факт, що в якості забезпечення виконання зобов`язання за договорами, ОСОБА_3 передала в заставу 501.85 грамів золота, що в грошовому еквіваленті складає 845 898 грн. 85 коп., колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не узгоджується з положеннями ЦК України щодо договору застави. При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді заяви про забезпечення позову суд вирішує лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішує матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Посилання представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що нежитлова будівля, що розташована по АДРЕСА_2 , на яку накладено арешт, перебуває під іншою забороною відчуження, є безпідставними, оскільки вказане не впливає на вирішення питання щодо забезпечення позову у даній справі. До того ж, вищевказане не знайшло свого підтвердження матеріалами справи та спростовується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині ухвали суду першої, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди особи яка подала апеляційну скаргу, з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 24 лютого 2021 року