Справа № 753/1524/14-ц Головуючий 1 інстанція- Дубас В.А.
Провадження № 22-ц/824/7674/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 липня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 квітня 2014 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У січні 2014 року позивач ПАТ «Альфа-Банк» звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 13 серпня 2007 року між ПАТ «Альфа-Банк» і позичальником ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 490045344, згідно якого банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби в розмірі 30805,94 доларів США строком на 6 років із сплатою 13,5 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування коштами. Поручителем позичальника є відповідачка ОСОБА_1 , яка за договором поруки від 13 серпня 2007 року зобов`язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник ОСОБА_2 мав повертати кредит і проценти згідно графіку щомісячними платежами, однак не виконував цих обов`язків, після закінчення строку надання кредиту має заборгованість, яка станом на 04 грудня 2013 року становить: за тілом кредиту - 29371,87 доларів США , за процентами - 15143,69 доларів США. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.1054 ЦК України та умови кредитного договору і договору поруки, просив стягнути з відповідачки як поручителя на користь банку борг за кредитним договором у розмірі 853280,05 грн., з яких тіло кредиту -234769,36 грн., проценти - 121043,51 грн. пеня - 497467,18 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 29 квітня 2014 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» борг за кредитним договором у розмірі 853280,05 грн. та судовий збір у розмірі 3654 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 19 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог банку в повному обсязі, посилаючисьна неповне

- 2 -

з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріальногоправа.

Скарга мотивована тим, що суд розглянув справу у відсутність відповідачки, яка не була повідомленапро час розгляду справи. Допущене судом порушення порушило принцип процесуальної рівності сторін та позбавило її можливості під час розгляду справи в суді надати свої доводи, заперечення та докази. Зокрема судом не було з`ясовано, що ще у 2008 році банк звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення з позичальника ОСОБА_2 усієї суми боргу. 05 грудня 2008 року Шевченківським районним судом м.Києва було видано наказ № 2н-2757/08 про стягнненя з ОСОБА_2 боргу за кредитом у розмірі 165027,54 грн. Згідно ч.4 ст.559 ЦК України її порука припинилася, оскільки банк змінив строк виконання зобов`язання, який збігається із датою видачі наказу, а відтак через шість місяців від цієї дати її порука припинилася. Позов подано до суду через п`ять років у січні 2014 року, тобто поза межами шестимісячного строку як і поза межами строку позовної давності.

Позивач АТ «Альфа-Банк» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Копіяухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 16 квітня 2021 року направлена згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційну електронну адресу АТ «Альфа-Банк», розміщену на веб-сайті банку, що стверджується повідомленням про її доставлення.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Гайдаманчук О.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Дарницького районного суду м.Києва як незаконне.

Позивач АТ «Альфа-Банк» належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на його офіційну електронну адресу судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Згідно п.1 ч.1 ст.169 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення) суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

- 3 -

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність відповідачки ОСОБА_1 , яка не була належним чином повідомлена про дату і час розгляду, як і взагалі не була обізнана про розгляд даної справи, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, поскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність відповідачки ОСОБА_1 , яка не повідомлена належним чином про дату, час і місце засідання суду і яка обгрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.

Окрім того, колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі «Лопушанський проти України» у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції.

Розглянувши справу у відсутність відповідачки ОСОБА_1 , яка взагалі не була обізнана про розгляд даної справи, оскільки не отримувала ні позову з додатками, ні повістки в судове засідання, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило відповідачку висунути свої заперечення і доводи проти позову банку, в тому числі заявити про припинення поруки, що є істотним в даній справі.

В результаті судом не було встановлено ряд обставин, що мають значення для справи, в тому числі обставин щодо зміни кредитором ПАТ «Альфа-Банк» строку виконання основного зобов`язання шляхом звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про дострокове стягнення із позичальника кредиту в повному обсязі та видачу 05 грудня 2008 року Шевченківським районним судом м.Києва такого наказу № 2н-2757/08 про стягнненя з ОСОБА_2 боргу за кредитом у розмірі 164191,58 грн., який є чинним.

Окрім того, вирішуючи спір, суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, що виразилося у наступному.

Судом встановлено, що згідно п.2.8 та п.9.3 кредитного договору, укладеного 13 серпня 2007 року між АТ «Альфа-Банк» і позичальником ОСОБА_2 , повернення кредиту передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом і процентами у розмірі 627 доларів США до 13 числа кожного місяця відповідно графіку платежів (додаток № 1 до договору).

Стягуючи з відповідачки як поручителя борг за кредитним договором у повному обсязі, суд не врахував приписи ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до положень якої порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання

- 4 -

основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Якщо погашення кредиту визначено періодичними платежами, то у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15; від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16; від 23 грудня 2015 року у справі № 6-436цс15; від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15; від 06 вересня 2017 року у справі № 6-623цс17; від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16; від 14 червня 2017 року у справі № 6-1009цс17 та інших.

Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 та від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц, де Велика Палата, зазначила, що порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами кредитного договору його погашення мало відбуватися шляхом внесення періодичних платежів, а строк остаточного повернення кредиту визначений 13 серпня 2013 року.

Ухвалючи рішення, суд не звернув уваги, що позов подано до суду 20 січня 2014 року (дата печатки на поштовому конверті), а відтак за кожним із щомісячних платежів за період до 20 липня 2013 року (поза межами шестимісячного строку) порука відповідачки припинена в силу приписів закону.

Тобто, суд невірно застосував положення ч.4 ст.559ЦК України.

Також, стягуючи із відповідачки як поручителя неустойку (пеню) за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 497467,18грн., суд погодився із її нарахуванням, здійсненим позивачем за період по 04 грудня 2013 року, хоча строк дії кредитного договору як зазначено вище закінчися 13 серпня 2013 року.

При цьому суд не врахував, що право банку нараховувати пеню за кредитом припинилося зі спливом 13 серпня 2013 року строку кредитування, а нарахування пен поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону.

Так відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України під неустойкою (штраф, пеня) розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання,

За змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року усправі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки

- 5 -

прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Отже, суд невірно застосував положення ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України.

Зазначені порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незаконності рішення в частині стягуваної пені, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України, колегія суддів застосовує приписи ч.4 ст.367 ЦПК України.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Судом встановлено, що 13 серпня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», і позичальником ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 490045344, згідно якого банк надав позичальнику кредит для придбання автомобіля в розмірі 30805,94 доларів США строком до 13 серпня 2013 року із сплатою 13,5 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування коштами.

Поручителем позичальника є відповідачка ОСОБА_1 , яка за договором поруки від 13 серпня 2007 року зобов`язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по по кредитниму договору.

Також судом встановлено, що повернення кредиту згідно п.2.8 та п.9.3 кредитного договору передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом і процентами у розмірі 627 доларів США до 13 числа кожного місяця відповідно графіку платежів (додаток № 1 до договору).

Згідно п.6.1 кредитного договору банк має право на дострокове повернення кредиту у разі затримки сплати частини кредиту або процентів щонайменше на один місяць.

Позичальник ОСОБА_2 не виконував обов`язків по поверненню кредиту,

- 6 -

останній платіж на погашення кредиту у розмірі 1591,36 доларів США сплачено ним 24 січня 2008 року, після чого кредит не погашався, що стверджується розрахунком боргу (а.с.21-22), у зв`язку з чим позивач скористався обумовленим у договорі правом на дострокове повернення кредиту і звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про дострокове стягнення із позичальинка кредиту в повному обсязі.

05 грудня 2008 року Шевченківський районний суд м.Києва видав наказ № 2н-2757/08 про стягнненя з ОСОБА_2 боргу за кредитом у розмірі 164191,58 грн., який перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Ляпіна Д.В., виконавче провадження № ВП 60237857, постанова про відкриття від 07 жовтня 2019 року (а.с.74, 113).

Відповідно до положень ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, закон встановлює преклюзивний (присічний) строк припинення поруки, тривалістю шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у випадку не пред`явлення вимоги до поручителя. Тобто порука - це строкове зобов`язання, а строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов`язання поруки. Право кредитора й обов`язок поручителя після спливу строку поруки припиняються.

Такі висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 545/1014/15-ц (п.п.46-52), а також відповідають правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах: від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662, згідно яких строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов`язання поруки. Право кредитора й обов'язок поручителя після спливу строку поруки припиняються, а тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації його права, зокрема і застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред`явлена претензія, і поручитель не виконав вказані у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося.

Таким чином, уразі неналежного виконанняпозичальником своїх зобов`язань за кредитним договором строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителя про повернення отриманих у кредит коштів маєобчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. При цьому у разі настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України вимоги до поручителів можуть бути заявлені у межах шести місяців від дня настання цього строку. У випадку незаявлення такої вимоги порука припиняється відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України (правовий висновоку постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-33цс12).

Такий же висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 545/1014/15-ц.

Оскільки АТ «Альфа-банк» відповідно до вимог закону (ч.2 ст.1050 ЦК України) та п.6.1 кредитного договору змінив строк виконання основного зобов`язання, звернувшись до суду із заявою про видачу судового наказу щодо дострокове стягнення кредиту із ОСОБА_2 в повному обсязі, яка задоволена і 05 грудня 2008 року Шевченківським районним судом м.Києва видано наказ № 2н-2757/08, то банк мав право пред`явити вимогу до відповідачки як поручителя протягом шести місяців із дня настання строку виконання основного зобов`язання, чого не зробив, що у свою чергу свідчить про припинення договору

- 7 -

поруки і відсутність у відповідачки обов`язку повертати кредитні кошти.

З огляду на приписи ч.4 ст.559 ЦК України, а також встановлені по справі обставини порука відповідачки припинена і підстави для задоволення позову відсутні.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову відповідно до роложень ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на позивача витрати відповідачки по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 квітня 2014 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Стягнути із Акціонерного товариства «Альфа-Банк»(місцезнаходження: 03150 м.Київ, вул.Велика Васильківська 100, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5481 гривня.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: