Справа № 466/6679/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 червня 2021 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Баєвої О.І.

секретаря судового засідання Шукост О.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 за участю третіх осіб: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в особі Відділу у м.Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Пелех О.З., ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки із незаконного володіння, -

у с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати незаконним та скасувати рішення Брюховицької селищної ради від 02.06.1993 року №150 «Про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва гр. ОСОБА_4 »; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений ОСОБА_4 ; витребувати від ОСОБА_9 , ОСОБА_10 частину земельної ділянки за кадастровим №:07:004:1191, яка площею 0,0277 га перетинається із смугою відведення Залізниці.

В обґрунтування позовних покликається на те, що під час складання документів, що посвідчують право на користування земельними ділянками смуги відведення, у т.ч. в адміністративних межах смт.Брюховичі, Державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця» уклала угоду із землевпорядною організацією ПП «Центр ринкових досліджень» від 03.07.2008 №Л/П-08851/НЮ.

При здійсненні складання документів, що посвідчують право на користування земельними ділянками смуги відведення в адміністративних межах смт.Брюховичі стало відомо, що складання відповідних правовстановлюючих документів на дані землі, в межах, визначених наданими вихідними даними, на сьогодні є неможливим, оскільки на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельної ділянки за кадастровим номером :07:004:1191, яка площею 0,0277 га накладається на смугу відведення.

Під час проведення обстеження земель Залізниці від 02.04.2014 комісією встановлено, що на території смт.Брюховичі в смузі відведення залізниці на км 10 + 271 м - км 10 + 312 м з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45 м, на відстані 37 м від осі головної колії знаходиться бетонна огорожа протяжністю 41 м. Дана споруда огороджує житловий будинок, який в стадії завершення будівництва. Земельна ділянка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що земельна ділянка, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , площею 0,0771 га, належить на праві спільної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №523697, виданого 25.09.2006 на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2006 ВСТ №457284, ВСТ №457285 та згодом була продана ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Згідно зазначеного договору, дана земельна ділянка була придбана ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , яким така належала на праві спільної власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №134436, виданого 14.03.2005.

Підставу видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №134436 зазначено у цьому ж акті, а саме договір купівлі-продажу жилого будинку незакінченого будівництвом та земельної ділянки ВВА №684142 від 20.01.2004, відомості про який у Залізниці відсутні.

Земельна ділянка площею 0,0800 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , була надана у приватну власність гр. ОСОБА_4 рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів №150 від 02.06.1993 «Про надання у приватну власність земельної ділянки для індивідуального будівництва гр. ОСОБА_4 ».

Позивач рішення Брюховицької селищної ради №150 від 02.06.1993 вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню. У зв`язку із чим звернувся до суду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги просив задовольнити, покликаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на обґрунтування, аналогічні викладеним у письмових поясненнях, які містяться в матеріалах справи. Окрім того ствердив, що ОСОБА_9 придбав спірну земельну ділянку на законних підставах, а відомостей щодо її належності до Залізниці немає.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, просив відмовити, покликаючись на те, що спірна земельна ділянка ніколи не належила на праві власності Львівській залізниці, частина спірної земельної ділянки примикає до дороги місцевого значення.

Заслухавши думку учасників справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів №150 від 02.06.1993 «Про надання у приватну власність земельної ділянки для індивідуального будівництва гр. ОСОБА_4 » земельна ділянка площею 0,0800 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 була надана у приватну власність гр. ОСОБА_4 .

У відповідності до ухвали від 11.12.1992 року 12 сесії першого демократичного скликання Брюховицької селищної ради, остання делегувала свої повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок з земель селищного земельного фонду виконавчому комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів.

Згідно договору купівлі продажу житлового будинку, не закінченого будівництвом та земельної ділянки від 22.04.2003 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_15 та ОСОБА_14 у рівних частках купили будинок, незакінчений будівництвом та земельну ділянку площею 0,0761 за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №134436, виданого 14.03.2005 року, земельна ділянка площею 0,0761 га та незакінчений будівництвом будинок за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 20.01.2004 року був придбаний ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

На підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 12.05.2006 року, дана земельна ділянка була придбана ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , яким така належала на праві спільної власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №134436, виданого 14.03.2005.

Згідно договору купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки від 06.06.2015 року, житловий будинок загальною площею 418,9 кв.м., а також земельна ділянка за кадастровим номером :07:004:1191 площею 0,0761 за адресою: АДРЕСА_1 придбана у рівних частках ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які належали ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 12.05.2006 року.

Проектна документація залізниці, яка є в матеріалах цивільної справи, а саме: План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4км +850 м до 11км +106 м, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-західної залізниці у 1962 року відповідно до будівельних норм і правил, що діяли на той час на залізничному транспорті України, а саме, відповідно до «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосьТотвода (от 01 ноября 1955 года)».

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом із легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі N° 521/8368/15-ц (http://www.revestr.court.qov.ua/Review/80980359) зазначено, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU V. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколуКонвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Так, постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року визначено, що Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин (ст. 395 ЦК України), до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

У відповідності до ч. 1 ст. 155 ЗК України, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду нема правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначено у ст. 11 ЦК України. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Такий спосіб захисту цивільних прав як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, характеризується чітко визначеним суб`єктом - заподіювачем шкоди, якими є відповідні державні органи чи їхні посадові і службові особи. Підставою для подання такого позову є прийняття незаконних рішень, незаконні дії чи бездіяльність зазначених органів, що призвели до заподіяння шкоди особі. У таких справах суд, по-перше, встановлює невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншим правовим актам, наприклад, рішення прийняте органом, який не мав на це законних повноважень; по-друге, суд встановлює, чи порушуються суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси фізичної або юридичної особи цим рішенням, дією чи бездіяльністю.

У постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа № 6-78цс13, справа № 6-94ц13) зазначено, що суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Крім того, законодавством передбачено, що акт органу місцевого самоврядування може визнаватися недійсним лише у випадку, коли він порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою (ст. 155 ЗК України), а визнаватися незаконним та скасовуватися правовий акт органу влади чи місцевого самоврядування може лише за позовом власника майна у випадку невідповідності закону чи порушення прав власника (ст. 393 ЦК України).

За змістом ст.68 ЗК України, ст.11 Закону України «Про транспорт», ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт» до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів залізничного транспорту.

Відповідно до норм законодавства, яке існувало при облаштуванні залізничного полотна та смуги відведення («Инструкция о нормах и порядке отвод» земель для железных дорог и использовании полосы отвода», яка Свержена 30.01.1963 Міністерством шляхів сполучення СРСР, «Положение о землях предоставленных транспорту», затверджене постановою народних комісарів СРСР від 07.02.1933 №50, «Об упорядочении земель для железных дорог», затверджене постановою Ради Міністрів СPCP від 27.01.1962 №83) вимоги щодо виготовлення отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п. п. 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства (постанова Центрального виконавчого комітет) СРСР від 15.12.1928).

На даний момент на залізничному транспорті України скасовані норми відводу земель Строительные нормы отвода земель для железных дорог. СН 468-74. і діючими є норми: ДСТУ-Н.Б.В.2.3-27:2011 Споруди транспорту. Залізниці. Визначення ширини смуги відведення та Державні будівельні норми України. Споруди транспорту. Залізниці колії 1520 мм. Норми проектування. ДБН В.2.3-019-2008.

Згідно з вимогами пункту 2.11.1 Інструкції по устрою та утриманню колії залізниць України. ЦП-0269., розмір земельних ділянок, необхідних для забезпечення роботи залізничного транспорту, обґрунтовується чинними нормативами будівництва та утримання залізниць і погоджується з місцевими органами влади та самоврядування.

Згідно з вимогами пункту 6.14 Дєржавні будівельні норми України. Планування і забудова сільських поселень. ДБН Б.2.4-1-94, «Залізничні колії, в залежності від їх значення, слід розподіляти на 3 категорії: I - магістралі; II - колії для міжрайонних вантажних і пасажирських перевозок; III - колії місцевого значення.»

Згідно з вимогами пункту 6.14 ДБН Б.2.4-1-94, «Смуги відводу залізничних колій повинні бути: для І категорії 25 м, для II і III категорії 21 м, для під`їзних шляхів 12 м.

Якщо залізнична колія проходить по насипу або у виїмці заввишки (глибиною) до 12м, ширину смуги відводу збільшують на 1,5Н з кожного боку, де Н- висота насипу або глибина виїмки. В межах населеного пункту ширина смуги відводу може бути зменшена до 20 м. Санітарно-захисну зону до житлової забудови треба приймати згідно з ДБН 360-92*».

Згідно вимог пункту 5.30 ДСТУ - Н Б В.2.3-27:2011 у разі розташування у смузі в відведення одноповерхових будівель II ступеня вогнестійкості при визначенні ширини смуги відведення слід враховувати, що відстані цих об`єктів від крайньої залізничної колії визначають відповідно до СНиП ІІ-89. Відповідно вимогами пункту 3.32 СНиП 11-89-80. Генеральные планы промышленных предприятий, ця відстань має бути не менше 9 м.

Мінімальна ширина смути відведення для земляного полотна на перегонах (за відсутності резервів, кавальєрів, укріпних споруджень, лісових насаджень і пристроїв снігозатримання)повинна бути 19 м. від осі головної лінії, згідно вимог пункту 5.2. ДСТУ-Н.Б.В.2.3.-27:2011.

Згідно акту обстеження земельної ділянки від 22.06.2015 року підтверджено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться від осі головної колії на відстані 45 м.

На 10 км + 271 м з лівої сторони за ходом кілометрів перегону Рудно-Підбірці від осі головної колії на відстані 35 м та на 10 км + 312 з лівої сторони за ходом кілометрів від осі головної колії на відстані 37 знаходиться огорожа з мурованими стовпчиками протяжністю 41 м.

Під час розгляду даної справи судом також встановлено, що частина спірної земельної ділянки площею 0, 0277 га примикає до дороги місцевого значення.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи фотознімків місцевості: залізницю з захисною зоною та земельну ділянку площею 0,0761 га, на якій розташований будинок відповідачів ОСОБА_9 і ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_1 , розділяє дорога місцевого значення.

Згідно довідки Брюховицької селищної ради від 03.06.2015 року № 951 вбачається, що на підставі даних фінансово-бухгалтерського обліку вул.Під Осовою перебуває на балансі Брюховицької селищної ради.

Даною вулицею курсує маршрутне таксі №22 (пл.Святого Теодора - с.Брюховичі (вул.Під Осовою).

У відповідності до ст. 1 Закону України від 8 вересня 2005 року № 2862-IV "Про автомобільні дороги" вулиця - автомобільна дорога, призначена для руху транспорту і пішоходів, прокладання наземних і підземних інженерних мереж у межах населених пунктів. Згідно ст. 16,17 Закону вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю. Управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач стверджує, що правомірність Залізниці у користуванні земельною ділянкою смуги відведення залізниці підтверджується копіями постанови виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 17 січня 1948 року № 52, рішення від 29 березня 1949 року № 374, рішення від 3 липня 1962 року № 612. Однак, даними актами затверджено лише кількість гектарів землі, які надаються у користування залізниці. Меж ділянок ширини смуги відведення у цих документах не визначено, тому вони не є належними доказами у справі.

Окрім того, представник позивача аргументуючи свою позицію покликається на п.2 ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та стверджує, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення у 1962 році права Залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Брюховицької селищної ради, відповідно до якого, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п.54,55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦБК СРСР від 15.12.1928)".

У матеріалах справи є проектна документація залізниці - копія Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від км 4 + 850 м до км II + 106 м, розробленого проектною організацією і Дорпроект Південно-західної залізниці у 1962 році.

Представник позивача стверджує, що вказаний план відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією.

Проте, суд не бере до уваги таких покликань представника позивача, оскільки наявність лише проектної документації не є належним і достатнім доказом та правовою підставою користування земельною ділянкою позивачем, зокрема, з огляду на викладене нижче.

Станом на 1962 рік щодо земель залізниці України діяла Інструкція про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР 1 листопада 1955 року. 30 січня 1963 року набрала чинності нова Інструкція про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення.

Так, в Інструкції 1963 року містяться прямі вимоги щодо обов`язковості складення документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування землею підрозділами залізниць. Відповідно до п. 25 Інструкції 1963 року "відведення земель постійного та тимчасового користування для споруд залізничного транспорту на дорогах, які заново будуються і перебувають в експлуатації, а також встановлення спеціальних зон, що не входять у смугу відведення, провадиться у порядку, який встановлюється законодавством Союза PCP і союзних республік".

Згідно з п. 27 цієї Інструкції "після затвердження відведення земель у встановленому законом порядку управління залізниці або група замовника споруджуваної залізниці укладає договір із землевпорядними організаціями на провадження робіт, пов`язаних із встановленням в натурі межових знаків і складанням документа на право користування землею".

Пунктом 32 Інструкції 1963 року визначено, що "у конторах дистанцій колії та у службах колії будівель і споруд залізниць повинні постійно зберігатися акти на право користування землею і плани затвердженої смуги відведення землі відповідно дистанцій та залізниць". Аналогічні норми передбачені й в Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення від 1 листопада 1955 року.

Згідно з п. 10 Положення про землі, надані транспорту, затвердженого постановою ЦВК і РНК СРСР від 7 лютого 1933 року, оформлення прав народних комісаріатів шляхів сполучення і водного транспорту та їхніх органів на землі, закріплені за ними, і відведення нових земель v провадиться в порядку, встановленому законодавством союзних республік.

Частина IV Земельного кодексу УСРР, затвердженого постановою ВУЦВК від 29 листопада 1922 року, чинного на момент складання Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці, передбачала обов`язковість оформлення, державну реєстрацію та видачу землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю.

У розділі II постанови ВУЦВК і РНК УСРР від 23 вересня 1925 року "Про земельні розпорядки в смузі міст і містечок" також передбачено, що всі без винятку земельні ділянки в межах міської смуги підлягають державній реєстрації, що засвідчується актами реєстрації та витягами з них.

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу Української PCP 1970 року право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчувалося державними актами на право користування землею. Форми актів встановлювалися Радою Міністрів СРСР. Згідно зі ст. 22 цього кодексу приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, заборонялося.

Земельний кодекс Української PCP 1990 року містив аналогічні вимоги. Зокрема, статтею 22 ЗК України (чинного до 01.01.2002 року) передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. А право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 ЗК 1990 p.).

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 914/1420/18, відповідно до якої наявність чи відсутність у позивача документів, які посвідчують право на користування земельними ділянками у разі їх відведення як земель залізничного транспорту не змінює їх правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту, а тому доводи скаржника у цій частині є обґрунтованими. Проте, наведені вище положення законів та висновки Суду не звільняють позивача від доказування того, що спірна земельна ділянка належить саме до земель залізничного транспорту, чого у даному спорі, з урахуванням встановлених судами обставин та досліджених доказів, Залізницею зроблено не було. Суд відхиляє доводи скаржника, що описані у пункті 6 (з підпунктами) цієї постанови.

Ухвалюючи рішення, суд керується, як нормами чинного земельного законодавства в частині регулювання правовідносин, що виникають між суб`єктами землекористування, так і нормами раніше діючого законодавства станом па момент виникнення спірних правовідносин, що є предметом судового розгляду.

Позивач зазначає, що право землекористування спірною земельною ділянкою виникло в нього відповідно до наданого Плану полоси відведення 1962 року.

В той же час, пунктом 10 Положення про землі, надані транспорту, яке затверджене постановою РНК СРСР 07 лютого 1933 року, регламентується оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством.

Окрім того, діючим на той час Земельним кодексом УСРР, затвердженим постановою ВЦВК від 29 листопада 1922 року, передбачалось обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю.

Представник позивача жодних доказів на виконання вимог чинного тоді законодавства щодо оформлення права користування земельною ділянкою не подав. Отже, право позивача на спірну земельну ділянку не підтверджується жодними правовстановлюючнми документами.

Посилання Залізниці на сплату земельного податку суд до уваги не бере, оскільки не є доказом користування саме спірною земельною ділянкою. Зокрема, у відповідній довідці зазначена загальна сума сплаченого податку та загальна площа об`єкту оподаткування.

Така ж позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 914/1420/18.

У відповіді ПАТ «Укрзалізниця» від 7 листопада 2016 року № Ц/2-3/6108-16 на депутатський запит народного депутата України В.Парасюка від 7 жовтня 2016 року № 11/10-670 зазначено, що "на території Брюховщької селищної ради Львівської області за Львівською залізницею обліковується земельна ділянка загальною площею 18,75 га, що підтверджується довідкою Держземагентства у м. Львові від 30.01.2013 № НО/01-15/225, відповідно до якої сплачується земельний податок.

Межі земельної ділянки смуги відведення залізниці на території смт Брюховичі визначені "Планом полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовкой ж. д." від 1962 року та відповідають "Нормам отвода земель для железных дорог СН 468-74, затвердженим Державним комітетом Ради Міністрів СРСР у справах будівництва від 19.12.1974, і Національному стандарту України ДСТУ-Н Б В.2.3-27:2011, затвердженому наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва від 22.07.2011 № 85".

На момент розроблення Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці 1962 року діяла Інструкція про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 1 листопада 1955 року.

В подальшому, було прийнято Інструкцію про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затверджену Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року. У постанові уряду № 83 зобов`язується Міністерство шляхів сполучення за погодженням з Держбудом СРСР і Держпланом СРСР переглянути у тримісячний термін Інструкцію про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затверджену Міністерством шляхів сполучення 1 листопада 1955 р., та скоротити ширину смуги відведення для залізниць і захисних лісових насаджень до мінімально необхідних розмірів і повернути колгоспам, радгоспам та іншим землекористувачам зайві землі, відведені раніше для потреб залізничного транспорту.

Згідно з п.З Інструкції ширина смуги відведення для залізниць третьої категорії повинна бути 23 метри. Відповідно до п.п. 5, 6, 7 Інструкції ширина смуги відведення може бути більше ніж 23 метри у разі розміщення на ній станцій, комунікацій, тягових підстанцій, залізничних селищ, кавальєрів, резервів тощо. На спірній ділянці залізниці таких споруд немає.

Згідно з п.п. 23, 29 Інструкції смуга відведення повинна чітко використовуватися за призначенням. З 1961 року і на момент ухвалення рішення відведена смуга залізницею не використовується. Зайві землі смуги відведення повинні бути повернені місцевій раді (п. 29 Інструкції). Проте залізниця не виконала цих вимог.

Відповідно до п. 5 Норм відведення земель для залізниць СН 468-74, затверджених Державним комітетом Ради Міністрів СРСР у справах будівництва від 19 грудня 1974 року, найбільша ширина смуги відведення за висоти насипу 12 м для залізниці III категорії складає 50 м.

Згідно з п. 5.2 Національного стандарту України ДСТУ-Н Б 0.2.3-27:2011 "Споруди транспорту. Залізниці. Визначення ширини смуги відведення", затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 червня 2011 року № 85, найбільша ширина смуги відведення за висоти насипу 11-12 м для залізниць І-УІ категорій складає 52 м.

В Акті обстеження земельної ділянки від 2 квітня 2014 року зазначається, що у смузі відведення залізниці на 10 км + 271 м - 10 км + 321 м з лівої сторони за ходом кілометрів перегону Рудно - Підбірці, при ширині смуги відведення залізниці 45 м від осі головної колії, на відстані 37 м від осі головної колії знаходиться бетонна огорожа протяжністю 41 м. Дана споруда огороджує житловий будинок у стадії завершення будівництва за адресою: с.м.т. Брюховичі, вул. Під Осова, 27. Тобто, ширина смуги відведення залізниці відповідно до Плану смуги відведення лінії Рудно - Підбірці Львівської залізниці у цьому місці складає 85-90 метрів.

Ширина смуги відведення визначається між її межами (п. З Інструкції від - 30 січня 1963 р.), а не від осі головної колії, як це зазначено в Акті обстеження земельної ділянки.

Проте Національний стандарт України передбачає значно меншу максимальну ширину смуги відведення. Навіть за максимально можливої ширина смуги відведення 52 м відповідно до п. 5.2 Національного стандарту України ДСТУ-Н Б В.2.3-27:2011 не буде перетинання спірної земельної ділянки зі смугою відведення залізниці.

Отже, при визначенні ширини смуги відведення необхідно застосувати Національний стандарт України ДСТУ-Н Б 13.2.3-27:2011 "Споруди транспорту. Залізниці. Визначення ширини смуги відведення", про що говориться у відповіді ПАТ "Укрзалізниця" від 7 листопада 2016 року № Ц/2-3/6108-16 на депутатський запит народного депутата України В.Парасюка від 7 жовтня 2016 року № 11/10-670, оскільки Інструкція про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затверджена Міністерством шляхів сполучення 1 листопада 1955 р., передбачала занадто великі розміри смуги відведення залізниці. Наступні акти скоротили ширину смуги відведення для залізниць до мінімально необхідних розмірів.

Таким чином, копія Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від км 4 + 850 м до`аМ 11 + 106 м, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-західної залізниці у 1962 році, не є належним і достатнім доказом та правовою підставою користування земельною ділянкою позивачем.

Більше того, суду так і не було представлено оригіналу Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, розробленого дорожньою проектною конторою Південно-західної залізниці у 1962 році.

Суд звертає увагу на те, що вказаний План не містить належних доказів затвердження у встановленому порядку та таких не надано позивачем.

Таким чином, твердження позивача, що відповідно до раніше діючого законодавства не вимагалося проведення реєстрації землекористування не відповідає дійсності. Більше того, наявний у позивача « План полоси отвода линии Рудно-Подборци Львовской железной дороги 1962 р.» є лише одним із документів містобудівної документації, який виготовлявся з метою вчинення подальших дій для належного оформлення землекористування.

Таким чином із вищенаведених правових норм, зокрема, ЗК УСРР від 29.11.1922 року, вбачається, що позивачу необхідно було отримати державний акт на право користування, як правовстановлюючий документ. Відтак, представлений план смуги відведення не є документом, що підтверджує право користування земельною ділянкою, не є правовстановлюючим документом.

У відповідності до ст. 1 Закону України від 8 вересня 2005 року № 2862-IV "Про автомобільні дороги" вулиця - автомобільна дорога, призначена для руху транспорту і пішоходів, прокладання наземних і підземних інженерних мереж у межах населених пунктів. Згідно ст. 16,17 Закону вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю. Управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року у справі №21-8во07 щодо визнання приватизаційних договорів недійсними на підставі ст. 17 Закону України 'Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовував рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року Стретч проти Сполученого Королівства та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання договорів недійсними, повернення манна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року (заява № 44277/98) Стретч проти Сполученого Королівства встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, отже, визнання недійсним договору, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовськпй проти України" (п 71) Європейський Суд зауважив, що потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див. рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки, заява № 36548/97 п. 58, ЕСНЯ 2002-УШ). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява № 32457/05, п. 40. від ІЗ грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

У правовому висновку Верховного Суду України, зробленому в постанові від 18 вересня 2013 року зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав Окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 р. у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", від 11 березня 2003 р. - "Новоселецький проти України", від 1 червня 2006 р. - "Федоренко проти України"). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. І. Зокрема, необхідно, щоб була обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

У справі "Стретч проти Сполученого Королівства" Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення етап і 1 Першого протоколу Конвенції".

З листа від 11.06.2015 р. № 9-1323-0.2-3017/2-15 відділу Держземагенства у м.Львові Львівської області вбачається, що земельна ділянка за кадастровим номером :07:004:1191 площею 0,0761 за адресою: АДРЕСА_1 станом на березень 2005 та листопад 2009 року відносилась до земель житлової та громадської забудови.

Отже, судом встановлено, що вулиця Під Осова у смт.Брюховичі перебуває у комунальній власності та не може перебувати у смузі відведення залізниці. У даному випадку спірна земельна ділянка відокремлена від залізничної колії вулицею Під Осова, Брюховицька селищна рада в силу закону є власником цієї вулиці, така не перебуває на балансі Львівської залізниці, а тому орган місцевого самоврядування правомірно розпорядився земельною ділянкою, яка безпосередньо не межує із залізничною колією, надавши її у приватну власність, а тому підстав для визнання незаконним та скасування рішення суд не вбачає.

Законом України від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (далі Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року у справі №21-8во07 щодо визнання приватизаційних договорів недійсними на підставі ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовував рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року Стретч проти Сполученого Королівства та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання договорів недійсними, повернення майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

У самому ж рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 "Stretch проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" зазначено, що визнання недійсним договору згідно якого покупець отримав майно від держави та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон є неприпустимим.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, план смуги відведення, на який покликається представник позивача, не є правовстановлюючим документом, спірна земельна ділянка відокремлена від залізничної колії вул.Під Осова у смт.Брюховичі, а вул.Під Осова у смт.Брюховичі перебуває у комунальній власності, відтак орган місцевого самоврядування правомірно розпорядився земельною ділянкою, та у разі вилучення частини спірної земельної ділянки в останнього власника відповідачів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 буде порушено визначальний принцип пропорційності, який передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, у сукупності з іншими обставинами, зазначеними в тексті рішення суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд приходить до висновку, що така не підлягає до задоволення, оскільки позивач звернувся в межах строку, визначеного для пред`явлення вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 265, 267-268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 за участю третіх осіб: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в особі Відділу у м.Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Пелех О.З., ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки із незаконного володіння відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення до Львівського апеляційного суду .

Повний текст рішення складено 25.06.2021 року.

Позивач: Акціонерне товариство «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», місцезнаходження: м.Львів, вул.Гоголя, 1.

Відповідач: Львівська міська рада, місцезнаходження: м.Львів, пл.Ринок, 1.

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_7 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_8 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_9 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_10 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_11 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Третя особа: ОСОБА_12 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Третя особа: Відділ Держземагенства у м.Львові, місцезнаходження: 79008, м.Львів, вул.Донецька, 3.

Третя особа: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Пелех Олена Зіновіївна, місцезнаходження: 79068, м.Львів, вул.Тичини, 17.

Третя особа: ОСОБА_13 , місце проживання: АДРЕСА_6 .

Третя особа: ОСОБА_14 , місце проживання: АДРЕСА_6 .

Суддя О. І. Баєва