Єдиний унікальний номер 225/5419/20
Номер провадження 22-ц/804/498/21
Єдиний унікальний номер 225/5419/20 Головуючий у 1 інстанції Соляник А.В.
Номер провадження 22-ц/804/498/21 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 лютого 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Корчистої О.І.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №225/5419/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Державного підприємства «Торецьквугілля»,

на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 24 листопада 2020 року,

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Торецьквугілля» про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 11 жовтня 2004 року по 25 серпня 2020 року він працював прохідником 5 розряду на підземних роботах повний робочий день на шахті «Шахта ім. Ф.Е.Дзержинського» ДП «Дзержинськвугілля», що підтверджується записами в його трудовій книжці.

Під час роботи на підприємстві позивач отримав хронічну попереково-крижову радикулопатію L5, S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико- динамічними порушеннями, м`язево-тонічним та больовим синдроми та вібраційну хворобу II ст. (вегето-сенсорна полі невропатія верхніх кінцівок з дефартрозом між фалангових, п`ястково-фалангових, променево-зап`ясткових суглобів І ст.), про що свідчить медичний висновок ЦЛЕК від 01 липня 2020 року.

Згідно медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії від 01 липня 2020 року №21/445 підґрунтям для визначення професійної категорії захворювання є дані клінічного дослідження, динаміка захворювання, інформація про умови праці, представлена в сан.-гіг. характеристиці ОСОБА_1 від 19 березня 2020 року, згідно якої хворий підлягав дії несприятливих виробничих факторів (фізичні навантаження, вимушена робоча поза, нахили тулуба), параметри яких перевищували допустимі величини; дії локальної вібрації, рівень якого перевищували ГДР; стаж в шкідливих умовах праці - 16 років 4 місяці.

Усі ці фактори в сукупності призвели до встановлення позивачу професійного захворювання та встановлення ступеня втрати працездатності на рівні 65%. Ці ж обставини знайшли своє підтвердження у акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання складеного та затвердженого 27 липня 2020 року.

У зв`язку з отриманим профзахворюванням фізичний стан позивача погіршився, що призвело до фізичних та моральних страждань.

Постійні фізичні болі призвели до порушення сну, підвищеної збудженості, і, як наслідок, постійне вимушене приймання ліків. Наслідки отриманого професійного захворювання спричинили вимушені зміни в житті позивача, оскільки за станом здоров`я він не має можливості реалізувати свої звички та бажання, інтереси та плани на майбутнє.

Позивач відчуває моральні страждання, оскільки відчуває постійний фізичний біль, в поперековому відділі хребта, що віддає в обидві ноги, більше в праву, що посилюються під час ходьби та нахилів, значно обмежені рухи у поперековому відділі хребта, німіють ноги, позивач не може тривало стояти та сидіти.

У зв`язку з цим, порушені життєві звички та умови життя позивача, оскільки через хворобу він не може виконувати господарські роботи, допомагати родині по господарству. Постійний фізичний біль позбавляє позивача можливості вести активний образ життя, спілкуватися з родиною та друзями. Отримане професійне захворювання позбавило позивача можливості реалізувати свої звички та бажання, що призвело до необхідності змінити спосіб життя, інтереси та плани на майбутнє.

Просив стягнути з відповідача на свою користь 100000 гривень у відшкодування оральної шкоди завданої умовами виробництва та отримання ним професійних захворювань, та встановлення ому 65% втрати професійної працездатності та ІІІ групи інвалідності.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 24 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Торецьквугілля» про відшкодування шкоди, заподіяної умовами виробництва задоволено.

Стягнуто з ДП «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок отримання професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності, в розмірі 100 000 гривень.

Стягнуто з ДП «Торецьквугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ДП «Торецьквугілля», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуально права, просить змінити рішення, задовольнити позовні вимоги на суму 19 500 гривень, а в іншій частині відмовити.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не вірно застосовано принцип розумності, виваженості та справедливості, оскільки сума відшкодування шкоди у розмірі 100 000 гривень значно завищена.

Позивачем не надано розрахунків, з приводу розміру моральної шкоди у грошовому еквіваленті.

Зазначає, що відшкодування на користь позивача моральної шкоди в розмірі 19500 гривень, є достатнім розміром відшкодування.

Також зазначає, що рішеннями у цивільних справах від 27 липня 2020 року по справі №225/3702/20, від 26 листопада 2020 року по справі №235/3674/20, від 26 листопада по справі №225/5433/20, судом стягнуто менші суми ніж у даній справі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що з 11 жовтня 2004 року по 25 серпня 2020 року ОСОБА_1 працював прохідником 5 розряду на підземних роботах повний робочий день на шахті «Шахта ім. Ф.Е.Дзержинського» ДП «Дзержинськвугілля».

18 серпня 2016 року перейменовано підприємство з «Дзержинськвугілля» на «Торецьквугілля».

25 серпня 2020 року ОСОБА_1 звільнений з підприємства за станом здоров`я на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, та у зв`язку з переходом на пенсію за віком І раз.

25 серпня 2020 року обласною профпатологічна медико - соціальною експертною комісією позивачу встановлено 65% втрати працездатності та III група інвалідності з 07 серпня 2020 року і безстроково.

Факт отримання зазначених захворювань підтверджений медичним висновком Клінікою професійних захворювань «Інститутом медицини праці Національної Академії медичних наук України» № 21/445 від 01 липня 2020 року.

25 серпня 2020 року Обласним центром медико-соціальної експертизи МСЕК м. Краматорськ позивачу встановлено 65% втрати працездатності за сукупністю (30% хронічна п/кр радикулопатія; 35% вібраційна хвороба), позивач визнаний інвалідом ІІІ групи по профзахворюванню.

27 липня 2020 року встановлено, що причиною та обставинами профзахворювання є робота протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів: еквівалентний рівень локальної вібрації - 118 дБ при ГДР -112 дБ; потужність зовнішньої роботи при роботі за участю м`язів нижніх кінцівок і тулуба - 551,6 Вт при допустимому рівні - 90 Вт, перебування у незручній робочій позі - до 45% часу робочої зміни при ГДР - до 25%, вимушені нахили тулуба - до 240 разів за зміну при допустимому рівні-до 100 разів.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ДП «Торецьквугілля» підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням в 65% з 07 серпня 2020 року та ІІІ групу інвалідності, чим спричинено моральну шкоду, яку суд визначив у грошовому еквіваленті в розмірі 100 000 гривень та яка, відповідно до вимог статті 237-1 КЗпП України, підлягає відшкодуванню саме роботодавцем.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають наявним в матеріалах справи письмовим доказам, встановленим обставинам та нормам матеріального закону.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Встановлено, що з 11 жовтня 2004 року по 25 серпня 2020 рік ОСОБА_1 працював прохідником 5 розряду на підземних роботах повний робочий день на шахті «Шахта ім. Ф.Е.Дзержинського» ДП «Дзержинськвугілля», що підтверджується записами в його трудовій книжці НОМЕР_1 .

18 серпня 2016 року відбулось перейменування підприємства з «Дзержинськвугілля» на «Торецьквугілля».

25 серпня 2020 року ОСОБА_1 був звільнений з підприємства за станом здоров`я на підставі п.2 ст.40 КЗпП України, та у зв`язку з переходом на пенсію за віком І раз.

Під час роботи на підприємстві позивач отримав хронічну попереково-крижову радикулопатію L5, S1 праворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико- динамічними порушеннями, м`язево-тонічним та больовим синдроми та вібраційну хворобу II ст. (вегето-сенсорна полі невропатія верхніх кінцівок з дефартрозом між фалангових, п`ястково-фалангових, променево-зап`ясткових суглобів І ст.), про що свідчить медичний висновок ЦЛЕК від 01 липня 2020 року.

25 серпня 2020 року обласною профпатологічна медико - соціальною експертною комісією позивачу встановлено 65% втрати працездатності та III група інвалідності з 07 серпня 2020 року і безстроково.

Факт отримання зазначених захворювань підтверджений медичним висновком Клінікою професійних захворювань «Інститутом медицини праці Національної Академії медичних наук України» № 21/445 від 01 липня 2020 року.

Відповідно до довідки серії 12 ААА № 090709 від 25 серпня 2020 року Обласним центром медико-соціальної експертизи МСЕК м. Краматорськ позивачу встановлено 65% втрати працездатності за сукупністю (30% хронічна п/кр радикулопатія; 35% вібраційна хвороба). Згідно витягу з акту огляду МСЕК позивач визнаний інвалідом ІІІ групи по профзахворюванню.

Відповідно до довідки серії 12 ААБ № 851598 від 25 серпня 2020 року Обласним центром медико-соціальної експертизи МСЕК м. Краматорськ позивач визнаний інвалідом 3-ї групи по профзахворюванню, інвалідність встановлена безстроково.

Актом розслідування хронічного професійного захворювання № б/н від 27 липня 2020 року встановлено, що причиною та обставинами профзахворювання є робота протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів: еквівалентний рівень локальної вібрації - 118 дБ при ГДР -112 дБ; потужність зовнішньої роботи при роботі за участю м`язів нижніх кінцівок і тулуба - 551,6 Вт при допустимому рівні - 90 Вт, перебування у незручній робочій позі - до 45% часу робочої зміни при ГДР - до 25%, вимушені нахили тулуба - до 240 разів за зміну при допустимому рівні-до 100 разів.

Стаття 4 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України право працівника на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, провадиться у разі якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок про відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачу встановлено 65% втрати працездатності за сукупністю (30% хронічна п/кр радикулопатія; 35% вібраційна хвороба). Згідно витягу з акту огляду МСЕК позивач визнаний інвалідом ІІІ групи по профзахворюванню.

Стан здоров`я позивача залишається досить тяжким, в зв`язку з чим він відчуває великий дискомфорт. Він і надалі потребує лікування. Внаслідок професійних захворювань йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що він зазнав і продовжує зазнавати дуже сильного фізичного болю і страждань, після одержання інвалідності і втрати працездатності у нього змінилися умови життя.

Отже суд першої інстанції правильно виходив із того, що факт спричинення позивачу моральної шкоди доведено.

Як зазначено в пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, відповідно до статей 23, 1167 ЦК України, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 3 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(далі - Постанова № 4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров`ю.

Частинами першою, другою статті 153 КЗпП України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

При цьому, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди.

Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, відповідно до вказаної норми за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є висновок Актом розслідування хронічного професійного захворювання № б/н від 27 липня 2020 року встановлено, що причиною та обставинами профзахворювання є робота протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів: еквівалентний рівень локальної вібрації - 118 дБ при ГДР -112 дБ; потужність зовнішньої роботи при роботі за участю м`язів нижніх кінцівок і тулуба - 551,6 Вт при допустимому рівні - 90 Вт, перебування у незручній робочій позі - до 45% часу робочої зміни при ГДР - до 25%, вимушені нахили тулуба - до 240 разів за зміну при допустимому рівні-до 100 разів.

Невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем заподіяної працівнику моральної шкоди.

Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц (провадження № 61-37529сво18).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано розрахунків, з приводу розміру моральної шкоди у грошовому еквіваленті та те, що розмір відшкодування є завищеним, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт втрати працездатності встановлення ІІІ групи інвалідності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди.

Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог у меншому розмірі, відповідачем не надано.

При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції, з урахуванням глибини та ступеню моральних і фізичних страждань позивача, яких він зазнав та зазнає внаслідок професійного захворювання, встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності у розмірі 65%, характеру ушкодження здоров`я, що є незворотнім, а також з урахуванням принципів розумності і справедливості належним чином обґрунтував свої висновки щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 гривень, і цей розмір вважав таким, що відповідає глибині і ступеню моральних і фізичних страждань потерпілого.

Законних підстав для зменшення розміру визначеної судом першої інстанції моральної шкоди не має.

Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є обґрунтованими. Розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначений судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи з врахуванням вимог розумності і справедливості та у відповідності до вимог чинного законодавства (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги, що від 27 липня 2020 року по справі №225/3702/20, від 26 листопада 2020 року по справі №235/3674/20, від 26 листопада по справі №225/5433/20, судом стягнуто менші суми ніж у даній справі, є необґрунтованими, оскільки зазначені справи не розглядались Верховним Судом.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до переоцінки доказів, які належним чином були досліджені та їм надано відповідну оцінку судом першої інстанції.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо порушення норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, та відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства та обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і підстави для його скасування відсутні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська