Дата документу 09.02.2021 Справа № 310/3500/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер 310/3500/20 Головуючий у 1-й інстанції Вірченко О.М.
Номер провадження 22-ц/807/632/21 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ПСП «Бердянськ» про визнання договору купівлі-продажу дійсним,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ПСП «Бердянськ» про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначав, що 28 вересня 2002 року між ним та ОСОБА_2 була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомого майна, а саме - 3/100 частин будівлі по АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив вищевказане майно за 31800 грн., що на день підписання договору було еквівалентно 6000 доларів США. Обумовлена договором сума була сплачена, що підтверджується відповідною розпискою. Відповідач, в свою чергу, передав позивачу правовстановлюючі документи на майно та квартиру, що на той момент була під № 14. Вищевказане майно було набуте ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного та зареєстрованого 30 червня 1999 року за № 177 на Бердянській регіональній товарній біржі «Нерухомість Приазов`я».

ОСОБА_1 вказував, що дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, сторони домовились про необхідність оформлення угоди відповідно до вимог законодавства, але від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 ухилився, посилаючись на постійну зайнятість на роботі та сімейні обставини. Позивач протягом тривалого часу безперешкодно володіє та користується набутим майном, але ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу позбавляє його можливості оформити право власності на придбане нерухоме майно в установленому законодавством порядку та реалізувати свої права.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір, зміст якого відповідав волі сторін, відповідач передав позивачу майно, а позивач сплатив обумовлену суму, ОСОБА_1 просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу 3/100 частин будівлі по АДРЕСА_1 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню відповідно до вимог ст. 227 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. При цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ним вчинялись всі можливі дії для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а відповідач ухилявся від його посвідчення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, посилаючись на його невідповідність вимогам ст. 263 ЦПК України, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2020 року та ухвалити нове рішенням по суті позовних вимог, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що на підтвердження ухилення відповідача від посвідчення договору у нотаріуса позивачем надано суду копію звернення до ОСОБА_2 з пропозицією вирішення питання про нотаріальне посвідчення договору, від 21 квітня 2020 року. Цей лист був останнім письмовим зверненням, на яке відповідач не відреагував. Чергова спроба вирішити з відповідачем питання щодо належного оформлення договору мала місце у 2016 році, коли в Державному реєстрі речових прав за ОСОБА_2 було здійснено реєстрацію права власності на 3/100 частини будівлі по АДРЕСА_1 . Так, за ініціативи ОСОБА_1 та за згодою ОСОБА_2 запис про його право власності на 3/100 частини будівлі по АДРЕСА_1 було внесено до Державного Реєстру. Підтвердивши у новому реєстрі право власності на вищевказане майно, ОСОБА_2 мав належним чином узаконити відчуження на користь ОСОБА_1 своєї частки. Однак подальші кроки щодо оформлення договору купівлі-продажу відповідачем не були зроблені.

Отже, судом першої інстанції не враховано, що саме копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 січня 2020 року, також свідчить про те, що власником зазначеного майна і досі залишається ОСОБА_2 , який ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, незважаючи на те, що належну йому частку у праві спільної власності він продав у 2002 році. За що отримав обумовлені кошти.

На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції надав вищезазначеній довідці невірну оцінку, яка підтверджує як належність майна відповідачу, так і те, що у 2016 році ОСОБА_2 ухилився від здійснення свого обов`язку щодо нотаріального посвідчення угоди. Так, у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 зроблено висновок, що «державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно». Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/39/17.

Скаржник зазначає, що за допомогою належних та допустимих письмових доказів намагався довести у суді факт існування угоди між ним та ОСОБА_2 , факт часткового виконання цієї угоди та факт ухилення відповідача від нотаріального оформлення угоди. Позов ОСОБА_1 також свідчить про ухилення відповідача від нотаріального оформлення угоди. При цьому, відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, просив розглянути справу за законом, та не заперечував обставини, наведені у позовній заяві. Треті особи в судове засідання не з`явились, будь-яких клопотань суду не надали. Вказане свідчить про те, що визнання дійсним договору купівлі-продажу 3/100 частини будівлі в АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , жодним чином не порушить права будь-яких осіб та не буде суперечити суспільним інтересам та моральним засадам суспільства.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило, що у відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

22 грудня 2020 року від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій він просить його апеляційну скаргу розглядати без його участі (т. 2 а.с. 124). Аналогічні за змістом заяви від ОСОБА_1 надійшли 15 січня 2021 року та 29 січня 2021 року (т. 2 а.с. 153, 200).

Інші учасники справи, які повідомлялись про дату, час та місце судового засідання (т. 2 а.с. 144-199), до суду також не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин, колегія суддів колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 30 червня 1999 року, укладеним на Бердянській регіональній товарній біржі «Нерухомість Приазов`я» між ВАТ Бердянська трикотажна фабрика» (Продавець) та ОСОБА_11 , що діє від свого імені та від імені ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_19 , ОСОБА_10 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_2 (покупці), продавець продав, а покупці купили будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 15-16).

З копії реєстраційного посвідчення встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованій на Бердянській товарній біржі «Нерухомість Приазов`я» від 30 червня 1999 року № 177 належить 3/100 частини будівлі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 17).

Також, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30 січня 2020 року № 198232922 об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , який становить собою комплекс будівель та споруд, об`єкт житлової нерухомості, підтверджено, що за ОСОБА_22 зареєстровано право власності на 3/100 частин вказаного об`єкту нерухомого майна. Дата державної реєстрації - 23 червня 2016 року, номер запису про право власності - 15144244 (т. 1 а.с. 18-24).

З договору купівлі-продажу нерухомості, укладеному в простій письмовій формі 28 вересня 2002 року, вбачається, що ОСОБА_2 (продавець) продав, а ОСОБА_1 (покупець) придбав 3/100 частини будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Пунктом 3 Договору сторони домовились, що вищевказана частина будівлі продана за 31800 грн., що еквівалентно 6000 доларів США по курсу на день підписання договору. Вказана сума передана покупцем в день підписання договору.

З пункту 4 договору вбачається, що продавець передав покупцю квартиру АДРЕСА_2 , яка була придбана відповідно до його частки в спільному майні на виконання умов договору про спільну діяльність.

Пунктом 5 сторони зобов`язались оформити договір у відповідності з вимогами законодавства. Витрати з оформлення несе покупець.

Договір купівлі-продажу нерухомості від 28 вересня 2002 року підписаний ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та двома свідками.

З копії розписки від 28 вересня 2002 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 6000 доларів США за квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 13).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, вірним є висновок суду, що на спірні правовідносини, які виникли у вересні 2002 року, поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 153 ЦК УРСР договір уважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

У статті 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Однією з умов застосування вищевказаної норми та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Цей висновок відображений у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс 17.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання договору купівлі-продажу дійсним, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 ухиляється від нотаріального оформлення договору, що позбавляє позивача можливості оформити право власності на придбане майно.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

При цьому, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача.

Проте, на підтвердження ухилення ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення договору, ОСОБА_23 надано суду лише копію листа, спрямованого на адресу відповідача, з пропозицію повідомити останнього про дати, в які ОСОБА_2 має можливість з`явитись до нотаріальної контори, та копію про вручення цього поштового відправлення (т. 1 а.с. 25, 14).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.

Отже, доводи ОСОБА_1 в частині того, що ОСОБА_2 не вчиняється дій, спрямованих на оформлення угоди, не приймаються колегією суддів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо недоведеності факту ухилення ОСОБА_24 від укладення нотаріально посвідченого договору, коли такі обставини мали місце. Крім того, зі змісту п.5 договору купівлі-продажу від 28 вересня 2002 року, не можливо зробити висновок в який саме період та які строки визначені сторонами для його оформлення.

В матеріалах справи відсутні докази звернення до відповідача з листом, в якому б чітко було вказано дату, місце (той чи інший нотаріус) та час укладення договору купівлі-продажу. Позивачем не доведено факту звернення до нотаріуса в обумовлені періоди для укладення договору купівлі-продажу, і відповідно, ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору (відсутність у домовлений час та в погодженому місці).

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 обставини позову не заперечуються, не є підтвердження факту ухилення, натомість, вказане може свідчити про відсутність спору між сторонами, а відтак відсутність підстав для визнання правочину дійсним.

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого встановлено, що ОСОБА_2 право власності на 3/110 частин вказаного об`єкту нерухомого майна зареєстровано 23 червня 2016 року, також не підтверджують факт ухилення ОСОБА_2 від нотаріального оформлення. Навпаки, з пояснень ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, вбачається, що вказані дії відповідачем були спрямовані на виконання умови договору щодо його нотаріального посвідчення.

Таким чином, твердження сторони позивача про доведеність підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним, не заслуговують на увагу, оскільки під час перегляду справи таких підстав не встановлено.

Колегія суддів погоджується з аргументованими висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі статті 47 ЦК УРСР.

Так як сторонами при укладенні договору купівлі-продажу не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення, а позивачем не доведено факт ухилення ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення спірного договору суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного аргументи апеляційної скарги не свідчать про наявність правових підстав для скасування рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2020 року, у зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскаржуване рішення суду відповідає вимогам закону і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: