Справа № 509/3873/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Кочко В.К.,

за участі секретаря судового засідання Савченко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу

ВСТАНОВИВ:

23.07.2019 р. до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла вищевказана позовна заява.

На обґрунтування позовної заяви, позивач посилається на те, що ОСОБА_1 18.06.2018 р., керуючи транспортним засобом «ГАЗ», н.з. « НОМЕР_1 » в с. Молодіжне Овідіопольського району Одеської області допустив зіткнення з транспортним засобом «Тойота Королла», н.з. « НОМЕР_2 », внаслідок чого, автомобілі отримали механічні пошкодження.

Відповідно до постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.06.2018 року у справі № 509/4981/17 відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, але провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 25.07.2018 року у справі № 509/4981/17 постанову Овідіопольського районного суду Одеської області по даній справі скасовано та провадження закрито за закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП не була застрахована, тому власник пошкодженого автомобіля звернувся до МТСБУ з заявою про отримання відшкодування шкоди. МТСБУ здійснило виплату відшкодування у розмірі 62 052,31 грн., тому у МТСБУ виникло право зворотної вимоги (регресу).

Ухвалою суду від 29.07.2019 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін.

На обґрунтування своїх заперечень 20.08.2019 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким він просив відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що правила дорожнього руху, які призвели до вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди він не порушував, вина його не підтверджена постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.06.2018 року у справі № 509/4981/17 та постановою Апеляційного суду Одеської області від 25.07.2018 року у справі № 509/4981/17, а справу закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. При цьому, постановою Апеляційного суду Одеської області від 25.07.2018 року у справі № 509/4981/17 скасовано в частині винуватості відповідача постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.06.2018 року у справі № 509/4981/17, внаслідок чого, вина відповідача не встановлена.

У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце був повідомлений належним чином. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні позову.

Згідно ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню, на підставі наступного.

Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В постанові Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.06.2018 року у справі № 509/4981/17 зазначено, що в діях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є ознаки порушення правил дорожнього руху, що призвели до дорожньо-транспортної пригоди та провадження по справі закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

В постанові Апеляційного суду Одеської області від 25.07.2018 року у справі № 509/4981/17 суд зазначено, що постанова суду першої інстанції про закриття справи про адміністративне правопорушення на підставі ст. 38 КУпАП повинна презюмувати невинність особи в його вчиненні та на підставі того, що вина не була предметом доведення під час розгляду справи про її закриття, відповідна постанова не є документом, що підтверджує вину в установленому законом порядку.

При вирішенні питання щодо закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням на момент розгляду такої справи строків накладення адміністративного стягнення, визначенихстаттею 38 КУпАП, необхідно враховувати положення статті 6 Конституції України, згідно з якою органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Отже, суди при здійсненні правосуддя повинні діяти у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, не втручаючись у діяльність інших гілок державної влади, зокрема діяльність адміністративних органів.

Пункт 7 частини першої статті 247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення.

Крім того, логічне тлумачення абзацу першого статті 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення (стаття 280 КУпАП), у тому числі й вини особи у його вчиненні.

Таким чином, поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, і прийняття таких двох взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За правилами статті 284 КУпАП рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини.

Отже, наявність або відсутність вини встановлюється саме під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Таким чином, вина осіб, що притягуються до адміністративної відповідальності, не встановлюється у справах, у яких провадження закривається.

Отже, під час закриття провадження у справах про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, вина особи не встановлюється.

Не притягнення водія до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути самостійною підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо.

Тобто, обставини, що виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення визначені статтею 247 КУпАП. Відповідно до п.7 цієї статті провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Дана норма є імперативною і по своїй суті є формою відмови держави від юридичного переслідування особи за вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За статтею 124 КУпАП передбачена відповідальність учасників дорожнього руху за правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Однак, зазначеними постановами суду не було вирішено питання щодо вини відповідача у порушенні правил дорожнього руху.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року питання про відповідальність за шкоду, заподіяну при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них, вирішується за правилами ст.440 ЦК: шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого - відшкодовується винним; при наявності лише вини володільця, якому заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди - жоден з них не має права на відшкодування.

Таким чином, в даному випадку для визначення ступеня вини кожного з винних у ДТП осіб, необхідні спеціальні знання.

Суд під час розгляду цивільної справи не обмежений доводами визначеними під час проваджень у справах про адміністративні правопорушення та повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Вказана позиція викладена в постанові Верховного суду від 02 липня 2018 року по справі № 739/1069/17.

З метою доведення своєї невинуватості відповідачем заявлено клопотання про проведення автотехнічної експертизи, яке задоволено судом.

Як вбачається з висновку експерта № 20-1897 автотехнічної експертизи обставин зіткнення автомобілів «ГАЗ-24» р/н НОМЕР_1 і «ToyotaCorolla» р/н НОМЕР_3 від 18.09.2020 р. (а.с. 150), дії відповідача відповідали вимогам пунктів 10.4 та 10.1 ПДР, згідно з якими водій, що виконує поворот ліворуч поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, і перед зміною напрямку руху переконатись, що це буде безпечним. Дії відповідача не знаходяться в причинному зв`язку з фактом зіткнення транспортних засобів.

Натомість, вищезазначеним висновком встановлено, що дії іншого учасника ДТП, водія автомобіля «Toyota Corolla» р/н НОМЕР_2 не відповідали вимогам пункту 14.2.б) ПДР, згідно з якими перед початком обгону водій повинен був переконатися в тому, що водій автомобіля «ГАЗ» р/н НОМЕР_1 , який рухався попереду по тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту ліворуч, а оскільки такий сигнал був увімкнений, відмовився від обгону. Дії водія автомобіля «Toyota Corolla» р/н НОМЕР_2 знаходяться в причинному зв`язку з фактом зіткнення транспортних засобів.

Невинуватість відповідача у даній ДТП також підтверджується письмовими свідченнями ОСОБА_3 (а.с. 114) та письмовими свідченнями ОСОБА_4 (а.с. 115), які були свідками дорожньо-транспортної пригоди.

Приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінюючи докази суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13).

Відповідно до ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Приписами ч.2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч.1,2 ст. 83 ЦПК України - сторони та інші учасник справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням заяви.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, обставин, підтверджених доказами, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено що саме з вини відповідача сталась ДТП, та те, що між діями відповідача та завданою шкодою існує причинний зв`язок, та є вина останньої в її заподіянні, натомість матеріали справи містять саме докази відсутності винуватості відповідача у даній ДТП.

Суд вважає, що позовна заява не обґрунтована належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а припущення позивача про це не можуть бути покладені в основу рішення про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, тому підстав у задоволенні позову немає.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судовівитратискладаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядомсправи. До витрат, пов`язаних з розглядомсправи, належать витрати:1) на професійнуправничудопомогу;2) пов`язанііззалученнямсвідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведеннямекспертизи;3) пов`язані з витребуваннямдоказів, проведеннямоглядудоказів за їхмісцезнаходженням, забезпеченнямдоказів;4) пов`язані з вчиненняміншихпроцесуальнихдій, необхідних для розглядусправиабопідготовки до їїрозгляду.

Відповідно до п. 4 ст. 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат.

Оскільки, клопотання про проведення автотехнічної експертизи заявлено відповідачем, тому на останнього судом покладено обов`язок щодо оплати експертизи.

Згідно ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому у задоволенні вимог про стягнення з відповідача судових витрат також не підлягають задоволенню, з іншої сторони з позивача підлягають стягненню витрати понесені відповідачем на проведення автотехнічної експертизи.

Керуючись ст.ст. 1166, ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 суму понесених судових витрат в розмірі 3 922,56 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Кочко В.К.