ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/355/20 Номер провадження 22-ц/814/491/21Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Абрамов П.С., Бондаревська С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 24 листопада 2020 року, постановлене суддею Андрієць Д.Д.,

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

22.01.2020 ОСОБА_2 звернулася в суд із указаним позовом, уточнивши його заявою від 21.09.2020, у якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «VOLVO-850», 1993 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , залишивши його у користуванні ОСОБА_1 та стягнувши на її користь компенсацію Ѕ його вартості в сумі 37 855,00 грн.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що із 28.07.2018 перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними придбано автомобіль марки «VOLVO-850», 1993 року виписку. Оскільки відповідач без її згоди здійснив відчуження вказаного автомобіля, просить стягнути з відповідача на її користь Ѕ його вартості, визначеної висновком експерта №124 від 11.09.2020 автотоварознавчого дослідження.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 24.11.2020 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано автомобіль «VOLVO-850», 1993 р.в., об`єм (потужність) двигуна 2435, сірого кольору, vin-код транспортного засобу - НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В порядку поділу майна стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ частину вартості автомобіля «VOLVO-850», 1993 р.в., об`єм (потужність) двигуна 2435, сірого кольору, vin-код транспортного засобу НОМЕР_1 в сумі 35 579,15 грн.

В іншій частині позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя залишено без задоволення.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 8 779,42 грн.; із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 70,10 грн.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що спірний транспортний засіб є спільним майном подружжя та підлягає поділу. Згідно висновку експерта №146 автотоварознавчого дослідження від 26.10.2020, складеного експертом з проведенням огляду транспортного засобу, ринкова вартість автомобіля складає 71 158,30 грн., а його Ѕ частина - 35 579,15 грн.

Із рішенням районного суду не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати й ухвалити нове, яким виділити в його особисту власність автомобіль «VOLVO-850», 1993 р.в. вартістю 71 158,30 грн. з урахуванням боргових зобов`язань подружжя на день розірвання шлюбу та проведенням компенсації за вартість рухомого майна, що залишилось у розпорядженні позивачки.

Під час апеляційного розгляду справи просить дослідити додані до апеляційної скарги докази, а саме: копії довідок з КП «ПриватБанк», АТ «Універсал Банк»; запитів до АТ «Універсал Банк» та до орендодавця; свідоцтва про право на спадщину; договору оренди та акту приймання-передачі.

З огляду на вказані докази просить встановити частку в спільному майні його особистих коштів, які він отримав від оренди особистого майна, та напрямок використання коштів, що були ним отримані в АТ «Універсал Банк» в якості кредитного ліміту за банківською карткою № НОМЕР_3 .

Зазначає, що із 2013 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах та 28.07.2018 зареєстрували шлюб, про розірвання якого у серпні 2019 року позивачкою подано в суд позов. За час спільного проживання ними куплені меблі та побутові прилади загальною вартістю 30 000,00 грн., які після розірвання шлюбу залишилися в користуванні позивачки, із яких частка відповідача становить 15 000,00 грн., що повинно бути зараховано при поділі спільного автомобіля.

Крім того, у березні 2016 року він успадкував 1/3 частку земельної ділянки сільськогосподарського призначення розміром 63160 га, яку 29.03.2016 передав у оренду ТОВ «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» строком на 7 років вартістю орендної плати 7 596,35 грн.

Доводить, що куплений у лютому 2019 року спірний автомобіль вартістю 2 800 дол. США, із яких 22 789,05 грн. його особисті кошти, отримані від оренди земельної ділянки за три роки, а тому частка в розмірі Ѕ вказаного автомобіля, на яку мала б право претендувати позивачка, становить 24 184,62 грн.

Звертає увагу, що за час спільного проживання на його ім`я були відкриті поновлювальні кредитні лінії в КБ «ПриватБанк» та АТ «Універсал Банк», кредитні кошти за якими використовувалися сторонами в інтересах родини, а тому частка кредитних зобов`язань за ними в розмірі 25 779,88 грн. має бути покладена на позивачку та врахована при поділі майна подружжя.

Вважає, що шляхом проведення заліку зустрічних зобов`язань із ОСОБА_2 на його користь слід стягнути 18 045,69 грн. Указаний ним поділ спільного майна відповідатиме позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 17.04.2020 у справі №686/4314/15-ц щодо вирішення спору по суті.

Просить застосувати до спірних правовідносин позиції Великої Палати Верховного Суду: по справі №554/8023/15-ц від 03.07.2019 - щодо необхідності установити обсяг спільно нажитого майна та з`ясувати час і джерела його придбання; по справі №6-486цс16 від 27.04.2016, №490/6024/16-ц від 13.03.2019 - щодо необхідності врахування при поділі майна подружжя його боргових зобов`язань.

Доводить, що районний суд порушив вимоги ст.277 ЦПК України, залишивши не розглянутим клопотання його адвоката про відкладення розгляду справи, призначеної на 06.10.2020, а також про поновлення строку на подання заяви про розгляд справи в порядку загального провадження у зв`язку із необхідністю подання зустрічного позову, а у разі відмови продовжити строк для подання відзиву на позов та витребування додаткових доказів.

Зазначає, що раніше не був обізнаний про розгляд справи, судові засідання за яким призначалися на 06.04.2020, 02.05.2020, 02.06.2020, а про наявність такого спору він дізнався із уточненої позовної заяви, після чого звернувся за правничою допомогою.

Не дотримання ним процесуального строку для подачі зустрічного позову обґрунтовує законними сподіваннями на задоволення заявленого ним раніше клопотання про поновлення строку на подання заяви про розгляд справи в порядку загального провадження у зв`язку із необхідністю подання зустрічного позову.

Вважає, що районний суд допустив порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження.

Вважає, що районний суд надав перевагу позивачці, надавши їй доступ до матеріалів справи, тоді як представнику відповідача за заявою від 11.11.2020 матеріали цивільної справи були надані для ознайомлення лише 17.11.2020 та безпідставно відхиливши клопотання про залучення доказів разом із письмовими поясненнями.

15.02.2021 до апеляційного суду надійшов відзив позивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Вважає, що районний суд розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і відповідач скористався своїм правом на подання зустрічного позову, який не був прийнятий районним судом до розгляду з підстав пропуску строку. Тоді, як відмова у прийнятті зустрічного позову не порушує прав відповідача на доступ до правосуддя, оскільки не позбавляє його права подати відповідну позовну заяву в загальному порядку, а сама ухвала районного суду про відмову у прийнятті зустрічного позову відповідачем не оскаржувалася.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України) без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.07.2018 по 27.02.2020./а.с.11,73/

У лютому 2019 року придбано легковий автомобіль «VOLVO-850», 1993 р.в., номер кузова НОМЕР_1 , д.р.н НОМЕР_2 , який був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_1

07.08.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу за №5342/2019/1602756./а.с.61/

Згідно висновку експерта №146 автотоварознавчого дослідження, складеного 26.10.2020 експертом з проведенням огляду транспортного засобу 23.10.2020, ринкова вартість вказаного автомобіля складає 71 158,30 грн./а.с.103-109/

Частково задовольняючи позов, районний суд виходив із того, що учасниками процесу не заперечувалося, що спірний транспортний засіб набутий за час спільного проживання сторін у шлюбі та за спільні кошти, а тому є спільним майном подружжя та підлягає поділу.

Обраховуючи розмір грошової компенсації вартості частки в спільному майні, районним судом прийнято до уваги висновок експерта №146 автотоварознавчого дослідження від 26.10.2020, складеного експертом з проведенням огляду транспортного засобу, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля складає 71 158,30 грн., а його Ѕ частина - 35 579,15 грн. Інший висновок експерта №124 від 11.09.2020 автотоварознавчого дослідження щодо вартості спірного автомобіля, яка склала 75 710,00 грн., районним судом до уваги не прийнято, оскільки цей висновок складений без проведення огляду транспортного засобу. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що заборгованість відповідача по кредитній картці «Monobank» не впливає на частку позивача у спільному майні, оскільки відповідачем не доведено, що кредитні кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

Апеляційний суд із такими висновками районного суду погоджується. Доводи апеляційної скарги їх не спростовують, зводяться до заперечень викладених висновків та переоцінки доказів на власну користь.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. (зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.ч.1,2 ст.71 СК України, ч.2 ст.364 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених в пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як убачається із матеріалів справи, спірний автомобіль є спільним майном подружжя, презумпція спільності цього майна сторонами, фактично, не заперечується та не спростовується, тому майно підлягає поділу. ОСОБА_1 розпорядився автомобілем на власний розсуд без згоди ОСОБА_2 , тому остання має право на грошову компенсацію Ѕ вартості транспортного засобу.

Визначаючи розмір грошової компенсації Ѕ вартості спірного транспортного засобу, районний суд правомірно виходив із висновку експерта №146 автотоварознавчого дослідження від 26.10.2020, складеного з проведенням огляду транспортного засобу, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля складає 71 158,30 грн., а його Ѕ частина - 35 579,15 грн.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, а вимоги апеляційної скарги в частині врахування при поділі спірного автомобіля боргових зобов`язань подружжя на день розірвання шлюбу та вартості спільного рухомого майна, що залишилось у розпорядженні позивачки, фактично становлять окремий спір, розгляд якого виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно частини шостої наведеної норми в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Із наведених підстав колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги, обґрунтовані новими доказами, а саме, довідками із КП «ПриватБанк», АТ «Універсал Банк», запитами до АТ «Універсал Банк» та до орендодавця, свідоцтвом про право на спадщину, договором оренди та акту приймання-передачі. Оскільки відповідачем не доведено поважність підстав, що зумовили неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції, що суперечить принципу диспозитивності цивільного процесу, а також їх відношення до предмета доказування, який становить поділ спільного транспортного засобу, а не усього майна колишнього подружжя в цілому.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що районний суд порушив вимог ст.277 ЦПК України, залишивши не розглянутим клопотання представника відповідача в частині поновлення строку на подання заяви про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційним судом досліджено технічну фіксацію судового засідання від 06.10.2020 та встановлено, що заявлене представником відповідача клопотання оголошено головуючим суддею в судовому засіданні, заслухано позицію представника позивача щодо заявленого клопотання та на місці ухвалено його задовольнити в частині відкладення розгляду справу на іншу дату без вирішення питання поновлення строку на подання заяви про розгляд справи в порядку загального провадження./а.с.89-90/

Разом із цим, як убачається із матеріалів справи, від дати отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі (30.09.2020) та до фактичного заявлення його представником клопотання про перехід до розгляду справи в порядку загального провадження, у задоволення якого відомовлено ухвалою районного суду від 24.11.2020, минуло майже два місяці. При цьому колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України указана справа не підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження, а тому встановлені апеляційним судом обставини не мають насідком скасування правильного по суті рішення згідно п.7 ч.3 ст.376 цього Кодексу.

Апеляційним судом також відхиляються доводи апеляційної скарги щодо необізнаності відповідача про розгляд справи, судові засідання за яким призначалися на 06.04.2020, 02.05.2020, 02.06.2020. По-перше, не отримання відповідачем поштової кореспонденції, що надсилалася судом за адресою, зазначеною у позові, а саме: АДРЕСА_1 , не призвело до порушення його конвенційних прав на публічність судового розгляду та доступу до правосуддя. По-друге, у подальшому, вказана адреса зазначалася самим відповідачем в апеляційній скарзі та ним отримувалася, а перебування на самоізоляції через COVID-19 у період із 28.10.2020 по 12.11.2020 не підтверджено та не спростовує факту дотримання судом першої інстанції приписів ЦПК України щодо належного повідомлення сторін про розгляд справи.

Своєчасність ознайомлення представників сторін із матеріалами справи не є доказом порушення районним судом норм процесуального права, оскільки жодна із сторін не посилається на обмеження в часі, а сам процес ознайомлення залежить від суб`єктивних чинників, включно із поведінкою представників сторін та наявністю у них можливості знайомитися із матеріалами справи у запропонований для цього судом день та час.

Стосовно неправомірності відмови у поновленні строку на подачу зустрічного позову, апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, зокрема, цивільного характеру. Реалізація такого права не звільняє особу від обов`язку добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Право подачі відповідачем зустрічного позову регламентовано п.3 ч.2 ст.49 ЦПК України, та, з огляду на положення ч.1 ст.193 цього Кодексу, має бути реалізовано особою у строк для подання відзиву, тобто у строк, який визначений судом в ухвалі про відкриття провадження (п.1 ч.1 ст. 191 ЦПК України).

Згідно ч.3 ст.194 ЦПК України, зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог ч.ч.1,2 ст.193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду згідно п.6 ч.1 ст.353 ЦПК України.

Із матеріалів справи убачається, що ухвалою Автозаводського районного суду м.Кременчука від 24.11.2020 клопотання адвоката Ульянової Ю.А. про поновлення строку для подання зустрічного позову, прийняття та об`єднання зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.

Повернуто зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Роз`яснено строки набрання чинності ухвали та порядок її апеляційного оскарження./а.с.121-122/

Враховуючи, що відповідачем не реалізовано право апеляційного оскарження ухвали суду від 24.11.2020 окремо від рішення суду по суті спору, а вимоги апеляційної скарги стосуються виключно правомірності рішення суду та не містять вимог про скасування ухвали, оцінка останньої виходить за межі повноважень апеляційного суду.

При цьому наведена відповідачем практика Верховного Суду щодо необхідності при вирішенні спору про поділ майна установити обсяг спільно нажитого майна, час та джерела його придбання, а також врахування боргових зобов`язань подружжя, врахована при постановленні оскаржуваного рішення та не звільняє відповідача від процесуальних обов`язків, включно із дотриманням процесуальних строків на вчинення дій.

Інші доводи апеляційної скарги нічим не підтверджені та є власними судженнями відповідача та оцінкою подій.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.02.2021.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді П.С. Абрамов

С.М. Бондаревська