Постанова

Іменем України

30 червня 2021 року

м. Київ

справа № 646/3820/18

провадження № 61-17367св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада,

відповідачі: державний реєстратор Чугуївської міської ради Харківської області Каліберда Анастасія Андріївна, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Харківської міської ради на рішення Червонозаводського районного суду

м. Харкова від 15 листопада 2019 року у складі судді Шелест І. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до державного реєстратора Чугуївської міської ради Харківської області

Каліберди А. А. (далі - державний реєстратор), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І., про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання договорів дарування недійсними.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 06 лютого 2017 року державним реєстратором Чугуївської міської ради Харківської області Калібердою А. А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), та внесено інформацію про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101). Підставою для внесення запису зазначено інформаційну довідку Товариства з обмеженою відповідальністю «Актуаль» (далі - ТОВ «Актуаль»).

Вважає, що державний реєстратор не мала правових підстав на вчинення оскаржуваної реєстраційної дії, оскільки будівництво нерухомого майна здійснювалось відповідачами на земельній ділянці, яка належить до комунальної власності.

Державний реєстратор у процедурі розгляду заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про реєстрацію речових прав на нерухоме майно повинна була встановити відповідність заявлених прав та поданих документів вимогам законодавства, однак прийняла оспорюване рішення всупереч вимог пункту 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року

№ 1127 (далі - Порядок), оскільки в Державному реєстрі відсутня інформація щодо реєстрації права власності на земельну ділянку по

АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок, а також заявниками не було надано документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, яким може бути лише рішення виконавчого комітету Харківської міської ради або довідка (витяг) з Єдиного адресного реєстру міста Харкова, тоді як поштова адреса спірному об`єкту нерухомого майна не присвоювалась.

Посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням державний реєстратор фактично легалізувала самочинне будівництво на земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності, чим порушила права та інтереси територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради щодо реалізації нею прав законного власника та розпорядника земельної ділянки, а також на те, що відповідачі після здійснення оспорюваної державної реєстрації уклали щодо спірного нерухомого майна договори дарування, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна (індексний номер рішення 33717746 від 06 лютого 2017 року), проведену державним реєстратором Чугуївської міської ради Харківської області Калібердою А. А., на підставі якого було внесено інформацію про право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101); визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку від 22 листопада 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Малаховою Г. І. за № 3010; визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку від 27 жовтня

2017 року, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за № 2616.

Короткий зміст рішення судів попередніх інстанцій

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 листопада

2019 року в задоволенні позовних вимог Харківської міської ради відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, накладені на підставі ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2018 року шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 , а саме на: житловий будинок, загальною площею 607,8 кв. м, житловою площею 367,2 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час звернення Харківської міської ради до суду з позовною заявою та на момент відкриття провадження у справі земельна ділянка, на якій розташований спірний об`єкт, перебувала у власності відповідачів на підставі рішення Харківської міської ради від

20 червня 2018 року № 1136/18, а тому відсутні підстави для висновку про порушення прав Харківської міської ради у зв`язку з проведенням оспорюваної реєстрації права власності на житловий будинок. Установивши, що права позивача оскаржуваним рішенням державного реєстратора не порушено, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Харківської міської ради та скасував раніше вижиті заходи забезпечення позову.

Постановою Харківського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу Харківської міської ради залишено без задоволення, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача є обґрунтованим. Додатково зазначив про достатність документів та відомостей, які були надані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, оскільки згідно чинного на час здійснення реєстраційної дії Порядку не вимагалось надання заявником документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, якщо державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний житловий будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також відсутні правові підстави для оспорення позивачем договорів дарування спірного житлового будинку, оскільки Харківська міська рада не є їх стороною, а земельна ділянка на якій розташований житловий будинок не є комунальною власністю.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Харківської міської ради, у якій заявник просив скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року та рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2019 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилався на застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 471/724/17-ц (щодо порядку державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, збудовані до 05 серпня 1992 року, визначені статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), від 13 серпня 2020 року у справі № 344/9283/16-а (щодо компетенції виконавчого органу сільської, селищної, міської ради щодо вирішення питання про присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси) та від 18 листопада 2020 року у справі № 750/5622/19 (щодо обов`язку державного реєстратора не лише формально перевіряти наявність поданих документів, необхідних для проведення державної реєстрації права власності, а і встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства).

Зазначав, що державний реєстратор прийняла оскаржуване рішення у порушення вимог пункту 42 Порядку, оскільки в державному реєстрі відсутня інформація щодо реєстрації права власності відповідачів на земельну ділянку по

АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок, а також заявниками не надано документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси, яким може бути рішення виконкому Харківської міської ради або довідка (витяг) з Єдиного адресного реєстру міста Харкова, однак Харківською міською радою не приймалось рішення про присвоєння, зміну та впорядкування адреси спірного житлового будинку.

Суди не звернули увагу, що позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до моменту набуття права власності на земельну ділянку відповідачами, а також не урахували, що присвоєння адреси земельній ділянці, присвоєння адреси об`єкту нерухомості та надання у власність земельної ділянки це різні процедури, передбачені окремими порядками.

Оскаржуваним рішенням державний реєстратор фактично легалізувала самочинне будівництво на земельній ділянці, що перебуває в комунальній власності. Зазначене свідчить про порушення інтересів територіальної громади м. Харкова, від імені якої виступає Харківська міська рада, зокрема щодо реалізації прав законного власника та розпорядника земельної ділянки на якій розташований житловий будинок.

Єдиним органом державної влади уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та на прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів є інспекція державного архітектурно-будівельного контролю. Реєстрація права власності на об`єкт містобудування є одним з етапів будівництва об`єктів містобудування, контроль за дотриманням якого діючим законодавством покладено на Державну архітектурно-будівельну інспекцію України та її територіальні органи. Охоронними (контрольними) функціями, а також повноваженнями володіння, користування та розпорядження об`єктом права комунальної власності наділені органи місцевого самоврядування в особі сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів.

У січні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив представника

ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на касаційну скаргу, у якій заявник просив закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), або у разі розгляду касаційної скарги Харківської міської ради по суті - залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

На обґрунтування підстав закриття касаційного провадження посилався на те, що зазначені Харківською міською радою постанови Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження у розумінні частини другої статті 389 ЦПК України. Зокрема, у постанові Верховного Суду від

02 жовтня 2019 року у справі № 471/724/17-ц зазначено про перелік документів, які необхідні для реєстрації права власності на нерухоме майно, передбачені Порядком та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, яка діяла до 15 листопада 2016 року, у той час як спірні правовідносин у справі, що переглядається виникли

06 лютого 2017 року.

У постанові Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 344/9283/16-а суд дійшов висновку, що вирішення питання про присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси належить до повноважень виконавчого органу сільської, селищної, міської ради. Натомість у справі, що переглядається, сторони не оспорюють зазначений факт, а позивач безпідставно ототожнює поняття «документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси» (що є необхідним для проведення державної реєстрації права власності) та «документ про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси» (що належить до повноважень виконавчого органу сільської, селищної, міської ради).

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 750/6522/19 викладено правовий висновок щодо обставин та правовідносин, які не є подібними до обставин та правовідносин у справі, що переглядається, оскільки вони стосуються реєстрації права власності на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, тоді як правовідносини у зазначеній справі стосуються першої державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, який збудований позивачами до 1992 року.

Установивши, що Харківська міська рада, як уповноважена особа, розпорядилася земельною ділянкою, передавши її у спільну власність відповідачам, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність порушення прав позивача. Саме по собі твердження про допущені державним реєстратором порушення, без зазначення на захист яких саме прав, свобод та законних інтересів направлений позов, є необґрунтованими. Оскаржуване рішення державного реєстратора не спричинило негативного впливу на позивача та він не зазнав жодної реальної шкоди, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Посилання заявника на повноваження органів державного архітектурно-будівельного контролю щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів є некоректним, оскільки спірний будинок збудований у 1991 році, а тому реєстрація права власності на нього здійснюється за спрощеною процедурою.

Технічний паспорт та довідка суб`єкта, уповноваженого проводити технічну інвентаризацію об`єктів нерухомості є належними та достатніми документами, що підтверджують присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, що відповідає вимогам пункту 42 Порядку, до того ж, позивач не ставить під сумнів саму адресу об`єкта, яка співпадає з адресою земельної ділянки. Ураховуючи, що Порядок присвоєння адреси об`єктам нерухомості, розташованим на території

м. Харкова, за яким запроваджено адресний реєстр був затверджений рішенням Харківської міської ради від 06 липня 2011 року № 325/11, а Департамент містобудування та архітектури Харківської міської ради, на інформацію якого посилається позивач, створений 06 квітня 1999 року, відсутність у зазначеному реєстрі та у зазначеного органу місцевого самоврядування інформації про присвоєння адреси спірному будинку, побудованому у 1991 році, не свідчить про відсутність присвоєння йому адреси.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради, витребувано справу з місцевого суду.

Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 26 січня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

За змістом частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Харківської міської ради від 02 листопада 1993 року №554 земельну ділянку за адресою:

АДРЕСА_1 , було надано громадянам у користування для будівництва жилих будинків і господарських будівель, згідно з додатком, який у матеріалах справи відсутній.

02 лютого 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заяву про державну реєстрацію прав та обтяжень щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з карткою прийому заяви №79458762, заява про державну реєстрацію права власності, подана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та отримана державним реєстратором Чугуївської міської ради Харківської області Калібердою А. А.

02 лютого 2017 року. Перелік документів, доданих до заяви: інформаційна довідка ТОВ «Актуаль» від 01 лютого 2017 року, технічний паспорт, копії паспортів заявників.

Відповідно до технічного паспорта, виготовленого ТОВ «Актуаль» 01 лютого

2017 року на замовлення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 607,8 кв. м, побудований у 1991 році.

Згідно з інформаційною довідкою ТОВ «Актуаль» від 01 лютого 2017 року, за результатами технічної інвентаризації (інвентарна справа 68/01/17-ТП від

01 лютого 2017року) встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , розташовано житловий будинок літ. «А-2» з балконом літ. «а» та ганком літ. «а-1», загальною площею 607,8 кв. м, та господарська будівля: льох літ. «Б», які було побудовано у 1991 році.

06 лютого 2017 року державним реєстратором Чугуївської міської ради Харківської області Калібердою А. А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), та внесено інформацію про право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101).

17 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., за умовами якого ОСОБА_2 отримала у власність 1/2 частину житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 .

22 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., за умовами якого ОСОБА_1 отримала у власність 1/2 частину житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 червня 2018 року, власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (1/2 частина) на підставі договору дарування, серія та номер 3010, виданий 22 листопада 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., та ОСОБА_2 (1/2 частина), на підставі договору дарування серія та номер 2616, виданий 17 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І.

Рішенням Харківської міської ради Харківської області (20 сесія 7 скликання) від 20 червня 2018 року № 1136/18 «Про передачу у власність, надання в оренду громадянам земельних ділянок та припинення права користування (оренди) громадянами земельними ділянками» передано у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку, що належала територіальній громаді м. Харкова, кадастровий номер :13:007:0069, площею

0,1000 га, за рахунок земель житлової та громадської забудови для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04 вересня 2018 року, земельна ділянка, кадастровий номер :13:007:0069, місце розташування: АДРЕСА_1 , форма власності приватна, площа 0,1000 га знаходиться у спільній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дата державної реєстрації земельної ділянки 28 березня 2018 року.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга Харківської міської ради підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня

2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначав, що права Харківської міської ради внаслідок вчинення оскаржуваної реєстраційної дії не порушені, оскільки вона не є власником земельної ділянки на якій розташований спірний житловий будинок, яка на час звернення позивача до суду із зазначеним позовом перебувала у власності відповідачів.

Верховний Суд не погоджується із зазначеним висновком судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року

№ 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, Харківська міська рада обґрунтовувала позовні вимоги тим, що оскаржуваним рішенням державного реєстратора були порушені права територіальної громади м. Харкова, фактично легалізовано самочинне будівництво на земельній ділянці, що належить до комунальної власності м. Харкова.

Частиною першою статті 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Судовий захист прав місцевого самоврядування є одним із основних принципів місцевого самоврядування (стаття 4 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Судами попередніх інстанцій установлено, що право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний житловий будинок було передано відповідачам у власність на підставі рішення Харківської міської ради Харківської області (20 сесія 7 скликання) від 20 червня 2018 року, тоді як оскаржуване рішення державного реєстратора прийнято 06 липня 2017 року, а з позовом до суду про визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора, Харківська міська рада звернулася 15 червня 2018 року.

Ураховуючи, що на момент прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора та звернення з позовом до суду, Харківська міська рада була власником земельної ділянки, розташованої за адресою:

АДРЕСА_1 , висновок судів попередніх інстанцій про відсутність у неї права на звернення із зазначеним позовом до суду є помилковим.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (зараз і надалі у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 цього Закону).

Відповідно до пункті 1, 2 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (частина перша статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Стаття 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить вимоги до документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Пунктом 42 Порядку, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Відповідно до пункту 43 Порядку у зазначеній редакції, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на час звернення із заявами про державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок, побудований 1991 року, не мали зареєстрованого права власності на земельну ділянку на якій він розташований, поданих ними документів (технічного паспорту на житловий будинок та інформаційної довідки ТОВ «Актуаль» про місцезнаходження житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 ) було недостатньо для здійснення оскаржуваної реєстраційної дії.

Висновок апеляційного суду про те, що відповідачами були надані усі необхідні для реєстрації права власності на нерухоме майно документи, оскільки діючим на час вчинення реєстраційної дії Порядком не вимагалося надання документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси у разі, якщо державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є помилковим, оскільки на час подання документів, необхідних для державної реєстрації та прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення, земельна ділянка на якій розташований спірний житловий будинок не належала відповідачам та не була зареєстрована за ними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і виконавчим органом місцевого самоврядування не приймалося рішення про присвоєння адреси спірному будинку.

Відповідно до підпункту 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих законом повноважень виконавчого органу сільської, селищної, міської ради в галузі житлово-комунального господарства віднесено облік та реєстрацію відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форми власності.

Згідно статті 40 цього ж Закону виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження.

Системний аналіз наведених вище законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що вирішення питання про присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси належить до повноважень виконавчого органу сільської, селищної, міської ради. При цьому, діюче в Україні законодавство чітко не регламентує процедуру присвоєння такої адреси, незважаючи на те, що жодного правочину з нерухомим майном неможливо здійснити, якщо йому не присвоєно поштову адресу. В той же час, органи місцевого самоврядування не позбавлені можливості затверджувати такі процедури на місцях.

Аналогічний за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від

22 січня 2019 року у справі № 441/1625/15-а та від 13 серпня 2020 року у справі

№ 344/9283/16-а, на яку заявник посилався, як на підставу касаційного оскарження.

Зважаючи на наведене, обґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що документом, який підтверджує присвоєння спірному об`єкту нерухомого майна адреси є відповідне рішення виконавчого органу Харківської міської ради, а отже надана заявниками довідка ТОВ «Актуаль» про місцерозташування зазначеного об`єкту на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , не свідчить про відповідність наданих відповідачами документів вимогам, визначеним у пункті 42 Порядку.

Не надано відповідачами також і документів, передбачених пунктом 43 Порядку, зокрема документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, та виписку з погосподарської книги, надану виконавчим органом сільської, селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Разом з тим, Верховний Суд вважає необхідним зазначити, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Оспорюючи реєстрацію права власності на спірний будинок, Харківська міська рада, як уповноважений власник земельної ділянки на якій він розташований, зазначала про порушення прав територіальної громади у зв`язку з легалізацію будівництва, здійсненого на земельній ділянці, яка належала до комунальної власності.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Ураховуючи, що після здійснення оскаржуваної реєстраційної дії та подання позовної заяви, Харківська міська рада, як власник земельної ділянки на якій розташований спірний будинок, передала її у власність відповідачам, що свідчить про визнання позивачем права відповідачів на збудоване нерухоме майно та здійснення ними державної реєстрації права власності на нього, Верховний Суд вважає відсутніми правові підстави для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірний будинок. Скасування оскаржуваної реєстраційної дії, а отже і права власності відповідачів на збудований ними об`єкт нерухомого майна, суперечило б вимогам справедливості та завданням цивільного судочинства, та не призведе до захисту прав позивача, який фактично визнав право власності відповідачів, передавши їм у власність земельну ділянку на якій збудований спірний житловий будинок.

Посилання відповідачів на наявність підстав для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 часини першої статті 396 ЦПК України є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 часини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Касаційне провадження відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме з підстав застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 471/724/17-ц (щодо порядку державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, збудовані до 05 серпня 1992 року, визначені статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), від 13 серпня 2020 року у справі № 344/9283/16-а (щодо компетенції виконавчого органу сільської, селищної, міської ради щодо вирішення питання пор присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси) та від 18 листопада 2020 року у справі

№ 750/5622/19 (щодо обов`язку державного реєстратора не лише формально перевіряти наявність поданих документів, необхідних для проведення державної реєстрації права власності, а і встановити відповідність заявлених прав та поданих документів вимогам законодавства).

Ураховуючи, що правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 471/724/17-ц та від 13 серпня 2020 року у справі № 344/9283/16-а є таким, що прийнятий у справах за подібних правовідносин, який не був урахований судами при вирішенні спору у справі, що переглядається, відсутні правові підстави для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 часини першої статті 396 ЦПК України.

Разом з тим, обґрунтованими є аргументи представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , викладені у відзиві на касаційну скаргу, про необґрунтованість доводів представника заявника щодо не урахування судами попередніх інстанцій правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від

18 листопада 2020 року у справі № 750/5622/19, оскільки установлені судами у зазначеній справі обставини та правовідносини стосувалися питання реєстрації права власності на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки та статті 37 Закону України «Про іпотеку», тоді як у справі, що переглядається, державна реєстрація права власності відбувалася вперше, на об`єкт нерухомого майна, який збудований позивачами до 1992 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).

Зважаючи на те, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, однак, на обґрунтування мотивів такої відмови помилково зазначили про відсутність у позивача права на оскарження рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та достатність поданих державному реєстраторові документів для її здійснення, оскаржувані судові рішення підлягають зміні, шляхом викладу їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про закриття касаційного провадження відмовити.

Касаційну скаргу Харківської міської ради задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 листопада

2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 вересня

2020 рокузмінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко