Справа № 183/6452/20
№ 2/183/1540/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2021 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого: судді Крохмалюк І.П., за участі: секретаря судового засідання Нікітіної К.Є., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про

стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 78 845 грн 70 коп, яка складається з:

- заборгованості за договором позики від 15 березня 2014 року у розмірі 12265,79 грн, яка складається з: 5000 грн - суми основного боргу; 749 грн - суми боргу за користування грошовими коштами; 28,75 грн - 0,5 % пені за договором; 5 599,50 грн - суми інфляційних збитків станом на 16 листопада 2020 року; 888,54 грн - 3% річних від простроченої суми за законом станом на 16 листопада 2020 року;

- заборгованості за договором позики від 15 травня 2014 року у розмірі 11953,16 грн, яка складається з: 5000 грн - суми основного боргу; 749 грн суми боргу за користування грошовими коштами; 28,75 грн - 0,5 % пені за договором; 5312,41 грн - суми інфляційних збитків станом на 16 листопада 2020 року; 863 грн - 3% річних від простроченої суми за законом станом на 16 листопада 2020 року;

- заборгованості за договором позики від 15 червня 2014 року у розмірі 12119,02 грн, яка складається з: 5000 грн - суми основного боргу; 583 грн - суми боргу за користування грошовими коштами; 27,92 грн - 0,5 % пені за договором; 5632,10 грн - суми інфляційних збитків станом на 16 листопада 2020 року; 876 грн - 3% річних від простроченої суми за законом станом на 16 листопада 2020 року;

- заборгованості за договором позики від 15 липня 2014 року у розмірі 10455,53 грн, яка складається з: 5000 грн - суми основного боргу; 749 грн - суми боргу за користування грошовими коштами; 28,75 грн - 0,5 % пені за договором; 3838,78 грн - суми інфляційних збитків станом на 16 листопада 2020 року; 839 грн - 3% річних від простроченої суми за законом станом на 16 листопада 2020 року;

- заборгованості за договором позики від 15 серпня 2014 року у розмірі 11256,28 грн, яка складається з: 5 000 грн - суми основного боргу; 583 грн - суми боргу за користування грошовими коштами; 27,92 грн - 0,5 % пені за договором; 4793,36 грн - суми інфляційних збитків станом на 16 листопада 2020 року; 852 грн - 3% річних від простроченої суми за законом станом на 16 листопада 2020 року;

- заборгованості за договором позики від 15 вересня 2014 року у розмірі 9149,41 грн, яка складається з: 5000 грн - суми основного боргу; 749 грн - суми боргу за користування грошовими коштами; 2586,41 грн - суми інфляційних збитків станом на 16 листопада 2020 року; 814 грн - 3% річних від простроченої суми за законом станом на 16 листопада 2020 року;

- заборгованості за договором позики від 22 вересня 2016 року у розмірі 11646,51 грн, яка складається з: 10000 грн - суми основного боргу; 1 000,51 грн - суми інфляційних збитків станом на 16 листопада 2020 року; 646 грн - 3% річних від простроченої суми за законом станом на 16 листопада 2020 року,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому, посилаючись на положення ч.2 ст.625, ст.ст.536, 627, 629, 631, 509, 1046, 1047 - 1050 ЦК України, вказує, що починаючи приблизно з 2008 року він знайомий з відповідачем. В період з 2014 року по 2017 рік відповідач, як представник позивача за довіреністю, представляв його інтереси, як позивача у суді по справі щодо поділу майна подружжя. Приблизно у 2010 році відповідач звернувся до позивача з проханням позичити йому грошові кошти, уклавши договір позики. Оскільки позивач з відповідачем був знайомий та бажав отримати проценти за договором, погодився на пропозицію відповідача. Приблизно в 2009 році сторони уклали перший договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу грошові кошти, а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути їх в указану в договорі дату разом з процентами за користування грошовими коштами. Зазначає, що укладав з відповідачем велику кількість договорів і всі договори укладались в офісі відповідача у АДРЕСА_1 , де працює і дружина відповідача. Договори позики укладались у письмовій формі, підписувались у двох однакових екземплярах, один із яких залишався у відповідача а інший у позивача. Після повернення позивачу грошових коштів відповідачем та процентів за договором позики в обумовлену в договорі дату позивач повертав відповідачу свій екземпляр договору позики в оригіналі та розписувався у журналі відповідача, що дійсно отримав свої грошові кошти за конкретним договором позики та проценти за договором.

Однак, починаючи з 2014 року відповідач перестав повертати позивачу грошові кошти за укладеними договорами позики та проценти по ним. На численні звернення позивача до відповідача з проханням повернути грошові кошти відповідач спочатку казав, що поверне їх обов`язково, але пізніше, оскільки у нього, начебто, виникли фінансові труднощі. Оскільки сторони були знайомі, позивач вирішив почекати, адже раніше відповідач вчасно повертав борги за укладеними договорами позики. На початку 2020 року у позивача виникли досить тяжкі фінансові труднощі, які стали ще гіршими після оголошення в Україні карантинних обмежень. В зв`язку з чим, позивач знову звернувся до відповідача з проханням повернути грошові кошти за укладеними договорами позики та проценти за їх користування. Але відповідач повідомив позивача, що він банкрут та повернути борг не має можливості. Будь-які документи, в підтвердження свого банкрутства відповідач не надав. Позивач зазначає, що такі дії відповідача є незаконними, порушують умови укладених договорів позики та його права. Вважає, що відповідач, ввійшовши в довіру позивача виманив у нього грошові кошти та не збирається їх повертати. Перед зверненням з позовом позивач звернувся до відповідача з досудовою вимогою, яку відповідач залишив без задоволення.

Позивач посилається на умови договорів, кожний з яких встановлює проценти за користування коштами, пеню. Вказує, що оригінали договорів, з приводу невиконання яких виник спір знаходяться у відповідача, оскільки останній попрохав його їх повернути. Позивач зробив собі копії договорів на випадок, якщо доведеться звертатись до суду.

Відповідач надав суду відзиви на позов, в яких вказав, що в період з 2011 - 2013 роки я дійсно позичав кошти у ОСОБА_1 з укладанням декількох договорів позички з терміном погашення на півроку по кожній позичці. Приблизно з червня 2014 року по вересень 2016 року ФОП ОСОБА_2 укладав з ОСОБА_1 договори про позичку з терміном погашення через пів року зі сплатою відсотків за користування позикою. Сума позики в червні склала п`ять тисяч гривень. Доказів про отримання грошей відповідачем позивач не надав. Посилається на те, що позивач неодноразово надавав фінансові послуги у вигляді надання коштів на визначений строк під процент залучені кошти, що підлягає ліцензуванню. Крім того, з 27 листопада 2014 року в Новомосковському міськрайонному суді слухалась справа №183/6452/20 про поділ майна подружжя ОСОБА_3 , в якій, після відмови іншого представника представляти інтереси ОСОБА_1 у справі відповідач почав представляти інтереси позивача. При цьому, на питання відповідача про оплату за виконану ним юридичну роботу по справі ОСОБА_1 поясним, що пропонує надану відповідачу позику в рахунок оплати праці відповідача та запропонував, в рахунок наданої позики, здійснювати оплату судових витрат по справі. На означені умови відповідач погодився, після чого позивач привіз довіреність, розраховуючи на залік суми вартості послуг відповідача в рахунок його заборгованості. Однак в наступному, позивач на власний розсуд відмовився від домовленості та замість проведення розрахунку за виконані юридичні дії став вимагати повернення позики.

Зазначає, що договори позики укладались між сторонами в звичайній письмовій формі за обставин, викладених позивачем в позові. Після повернення позичальником ОСОБА_2 ОСОБА_1 грошових коштів в означений договором час ОСОБА_2 знищував екземпляр договору позики, як те передбачено законом. Наступний договір підписувався сторонами після повернення попередньої позички та відсотків за користування коштами. Доказів про отримання грошей ОСОБА_1 відповідач надати не має можливості, оскільки минуло багато часу. Вказує, що ФОП ОСОБА_2 з його первинними документами ліквідовано, термін збереження первинних документів сплив. Вказує, що ОСОБА_1 в позовної заяві наголошує, що отримуючи кошти він розписувався в видаткових ордерах ФОП ОСОБА_2 , з яким він укладав договір позики, в особі ОСОБА_2 . При цьому підпис ОСОБА_2 завірялась печаткою ФОП ОСОБА_2 . Наразі ОСОБА_2 є пенсіонером а підприємницьку діяльність закрив більш як три роки тому. Ніколи не оголошував себе банкрутом, фінансові відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є паритетними. ОСОБА_2 повертав ОСОБА_1 кошти вчасно. Окрім того, наголошує, що не згоден із розрахунками, наданими позивачем до позову.

Також, у відзиві на позов відповідач просить застосувати положення про пропуск позивачем позовних строків, з моменту як позивачу стало відомо, що порушено його право оскільки час звернення позивача до суду з позовом сплив, визнати, що розрахунок втрат за інфляцію та 3% річних за договорами позики розраховані позивачем невірно, оскільки позивач у позовній заяві вказав, що черговий договір позики укладався ним після повернення ОСОБА_2 грошових коштів, позички та відсотків за користування коштами, визнати суму позики такою що є повернутою ОСОБА_2 позивачу в рахунок надання юридичних дій (послуг) по справі №183/6452/20 та інших в інтересах ОСОБА_1 .

У відповіді на відзив позивач наголосив що оригінали договорів позики знаходяться у відповідача, з тексту відзиву на позов вбачається, що відповідач підтверджує факт отримання грошових коштів за договорами позики. Вказує, що відповідач дійсно надавав позивачу юридичні послуги, однак посилання відповідача на надання юридичних послуг саме в рахунок укладених договорів позики не відповідають дійсності і є вигаданими відповідачем з метою ухилення від сплати боргу. Юридичні послуги оплачувалися позивачем окремо та самостійно. Також позивач зазначив, що відповідач у відзиві надає суперечливі пояснення, визнає факт отримання позики. Однак, для того, щоб не повертати грошові кошти, навмисне надумав історію, щодо надання юридичних послуг саме в рахунок укладених договорів позики. Крім того, посилання відповідача на те, що договори позики не укладалися, поки не буде виконано попередній договір не відповідають дійсності з огляду на зміст договорів (дата виконання, проценти, інше).

Крім того, позивач вказав, що про порушення прав дізнався саме на початку 2020 року, коли відповідач повідомив, що не збирається повертати борг за договорами позики, оскільки раніше завжди говорив, що гроші поверне та просив лише почекати деякий час. Отримати копії договорів позики від відповідача, за якими відповідач винен грошові кошти вдалося лише на початку 2020 року, коли відповідач вперше категорично відмовив мені в поверненні грошових коштів за договорами, в зв`язку з чим просив поновити строк звернення до суду. Вказує на введеня відповідачем його в оману під час трирічного строку з метою пропуску ним такого шляхом надання запевнень у поверненні боргу.

Також наполягає на правильності розрахунків 3% річних та інфляційних, оскільки відповідач не обґрунтовує посилання на неправильність розрахунків.

Ухвалою суду від 23 грудня 2020 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 25 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Надав суду заяву, згідно з якою підтримав позов та просив розглянути справу у його відсутність.

Відповідач у судове засідання не з`явився, підстав неявки не повідомив. Надав суду заяву, згідно з якою просив розглянути справу в порядку письмового провадження. З огляду на положення п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши письмові докази вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_3 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_4 підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що ОСОБА_4 не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст.80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Так, на підтвердження своєї позиції позивачем надано копії договорів позики, укладених між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 :

- від 15 березня 2014 року /а.с.19/, згідно зі змістом якого, позикодавець добровільно, без будь-якого примусу з будь-якої сторони, передає у власність позичальника грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. Позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцю в строк до 15 грудня 2014 року. За користування грошовими коштами позикодавця позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві грошові кошти в сумі 749 грн з розрахунку 20% річних за весь період користування позикою та в строк повернення основної суми позики. В разі невиконання п.2 та п.3 даного договору позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,5 % несплаченої суми у день. Договір складено в двох примірниках, один з яких зберігається у позикодавця, а інший у позичальника;

- від 15 травня 2014 року /а.с.23/, згідно зі змістом якого, позикодавець добровільно, без будь-якого примусу з будь-якої сторони, зобов`язується передати у власність позичальника грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. Позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцю в строк до 15 лютого 2015 року. За користування грошовими коштами позикодавця позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві грошові кошти в сумі 749 грн з розрахунку 20% річних за весь період користування позикою та в строк повернення основної суми позики. В разі невиконання п.2 та п.3 даного договору позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,5 % несплаченої суми у день. Договір складено в двох примірниках, один з яких зберігається у позикодавця, а інший у позичальника;

- від 15 червня 2014 року /а.с.27/, згідно зі змістом якого, позикодавець добровільно, без будь-якого примусу з будь-якої сторони, зобов`язується передати у власність позичальника грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. Позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцю в строк до 15 січня 2015 року. За користування грошовими коштами позикодавця позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві грошові кошти в сумі 583 грн з розрахунку 20% річних за весь період користування позикою та в строк повернення основної суми позики. В разі невиконання п.2 та п.3 даного договору позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,5 % несплаченої суми у день. Договір складено в двох примірниках, один з яких зберігається у позикодавця, а інший у позичальника;

- від 15 липня 2014 року /а.с.32/, згідно зі змістом якого, позикодавець добровільно, без будь-якого примусу з будь-якої сторони, зобов`язується передати у власність позичальника грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. Позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцю в строк до 15 квітня 2015 року. За користування грошовими коштами позикодавця позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві грошові кошти в сумі 749 грн з розрахунку 20% річних за весь період користування позикою та в строк повернення основної суми позики. В разі невиконання п.2 та п.3 даного договору позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,5 % несплаченої суми у день. Договір складено в двох примірниках, один з яких зберігається у позикодавця, а інший у позичальника;

- від 15 липня 2014 року /а.с.36/, згідно зі змістом якого, позикодавець добровільно, без будь-якого примусу з будь-якої сторони, зобов`язується передати у власність позичальника грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. Позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцю в строк до 15 березня 2015 року. За користування грошовими коштами позикодавця позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві грошові кошти в сумі 583 грн з розрахунку 20% річних за весь період користування позикою та в строк повернення основної суми позики. В разі невиконання п.2 та п.3 даного договору позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,5 % несплаченої суми у день. Договір складено в двох примірниках, один з яких зберігається у позикодавця, а інший у позичальника;

- від 15 вересня 2014 року /а.с.40/, згідно зі змістом якого, позикодавець добровільно, без будь-якого примусу з будь-якої сторони, зобов`язується передати у власність позичальника грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. Позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцю в строк до 15 червня 2015 року. За користування грошовими коштами позикодавця позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві грошові кошти в сумі 749 грн за весь період користування позикою та в строк повернення основної суми позики. Договір складено в двох примірниках, один з яких зберігається у позикодавця, а інший у позичальника;

- від 22 вересня 2016 року /а.с.44/, згідно зі змістом якого, позикодавець добровільно, без будь-якого примусу з будь-якої сторони, зобов`язується передати у власність позичальника грошові кошти в розмірі 10000,00 грн. Позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцю в строк до 22 вересня 2018 року. Договір складено в двох примірниках, один з яких зберігається у позикодавця, а інший у позичальника.

Таким чином, аналізуючи зміст договорів позики вбачається, що дані договори, в тому числі і договір від 15 березня 2014 року, встановлюють зобов`язання позивача передати певну суму грошових коштів відповідачу. Належних та допустимих доказів того, що на виконання взятого за договорами зобов`язання грошові кошти були в наступному, після укладання договорів, передані позивачем відповідачу не надано.

Наявність у наданих позивачем копіях договорів зобов`язань повернути борг у грошовій сумі, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин.

Сам факт складання в письмовому вигляді договору без передачі грошових коштів або речей, визначених родовими ознаками, не підтверджує, в силу положень ст.1046 ЦК України, укладання договору позики між сторонами.

Відповідно до ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Тобто, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо передачі грошових коштів саме за правовідносинами позики.

Саме лише визнання відповідачем фактів укладання договорів з позивачем та отримання грошових коштів в період з 2014 року по 2017 рік не вказують на те, що саме за договорами від 15 березня 2014 року, від 15 травня 2014 року, від 15 червня 2014 року, від 15 липня 2014 року, від 15 серпня 2014 року, від 15 вересня 2014 року та від 22 вересня 2016 року відбулося таке отримання. Крім того, відповідач вказує на те, що за договорами, які укладалися грошові кошти він повертав. Більш того, позивачем суду не надано оригіналів досліджуваних договорів та клопотання про витребування таких доказів ним не заявлено, а посилання позивача на те, що дані договори були, шляхом зловживанням довірою, отримані відповідачем не підтверджено матеріалами справи.

Таким чином, позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин.

Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, не зважаючи на те, що відповідачем не було доведено суду обставин, на яких він наполягає у відзиві щодо повернення грошових коштів за договорами, невірності розрахунків інфляційних та 3% річних, позивачем не було доведено факт укладення між сторонами договору позики, а тому відсутні належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження порушення майнових прав позивача і у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Інші аргументи сторін позивача та відповідача, докази, які ними надавалися на підтвердження таких обставин, зокрема і щодо представництва в іншій цивільній справі, з огляду на наведені судом висновки щодо відсутності доказів на підтвердження передачі грошових коштів за спірними договорами, з огляду на предмет спору, самі по собі не вказують про наявність підстав для висновку про порушення майнових прав позивача, а тому не приймаються судом до уваги під час вирішення даної справи про стягнення грошових коштів за договорами позики.

Оскільки суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, питання щодо пропуску позивачем строку позовної давності та наявності підстав для його поновлення судом не досліджується.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги не задоволено, суд вважає, що судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, стягненню з відповідача не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.П. Крохмалюк