Провадження № 2/761/83/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Колзаковій К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

В вересні 2016р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 69-71, т. 1) до відповідача Київської міської ради (далі по тексту - відповідач 1), в якому просив суд:

- визнати за собою право власності за набувальною давністю на 17/25 частин жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому належить на прав власності 8/25 частин вищезазначеного будинку, власником 17/25 частин цього будинку була ОСОБА_4 , яка померла, але ніколи не цікавилася будинком, не здійснювала за ним догляд та утримання, останні двадцять років проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

З 1999р. позивач добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується всім будинком, господарськими та побутовими будівлями та спорудами, утримує його, а тому на підставі ст. 344 ЦК України, просив суд визнати за ним право власності на спірну частину будинку.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 14 листопада 2016р. відкрито провадження по справі.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2017р. було залучено ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 2), в якості співвідповідача, як спадкоємця за заповітом після смерті ОСОБА_4

Розпорядженням за № 01-08-1344 від 27 листопада 2017р. здійснено повторний автоматичний розподіл справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 листопада 2017р. визначено головуючого суддю ОСОБА_5 .

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2018р. було залучено ОСОБА_3 , в якості третьої особи, оскільки вона відноситься до спадкоємців за законом, які мають обов`язкову частку у спадщині, після смерті ОСОБА_4

26 червня 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 217, 218 т.1), в якому відповідач 2 проти позову заперечив, зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка за життя склала заповіт на його користь, який на час відкриття спадщини належала 17/25 частин спірного будинку, решта 8/25 частин цього будинку належить на праві власності позивачу, який поставив за мету заволодіти незаконно належною спадкодавцю частиною будинку. За життя спадкодавець здійснювала догляд не тільки за будинком, а і за частиною саду, в чому їй допомагала її сестра ОСОБА_6 . На зимовий період ОСОБА_4 переїздила до квартири, а з 2014р. переїхала на постійне місце проживання до квартири АДРЕСА_3 , за станом здоров`я, про що було відомо позивачу. Після смерті спадкодавця, відповідач 2 зустрічався з позивачем і повідомив йому, що є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 і здійснює оформлення спадкової справи. Після того, як позивач дізнався про наявність спадкоємців у ОСОБА_4 він звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом, не повідомляючи суд про відомих йому спадкоємців, а також до правоохоронних органів з заявою про підробку відповідачем нотаріально посвідченого заповіту від імені ОСОБА_4

18 жовтня 2018р. на адресу суду надійшло клопотання від третьої особи ОСОБА_3 про розгляд справи у її відсутність, а також письмові пояснення (а.с. 226-230 т.1). В своїх поясненнях третя особа зазначила, що померла ОСОБА_4 є її двоюрідною сестрою, в спірному будинку остання проживала з 1953р. Будинок перебував у гарному стані мав водопостачання, водовідведення та каналізацію, опалення. Третій особі відомо, що після того, як погіршився стан здоров`я рідної сестри ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , вона переїхала до неї, оскільки та потребувала стороннього догляду, при цьому ОСОБА_4 ніколи не припиняла утримувати будинок про що було відомо позивачу, який дізнався про погіршення стану здоров`я ОСОБА_4 розпочав будівництво іншого будинку на земельній ділянці без відповідного погодження з ОСОБА_4 , при цьому ОСОБА_4 не дозволяла ніколи ОСОБА_1 користуватися своєю частиною будинку. Третій особі відомо, що єдиним спадкоємцем є ОСОБА_2 на користь якого ОСОБА_4 склала заповіт. Також третя особа зазначила, що після того, як позивач розпочав будівництво нового будинку на земельній ділянці, родичі ОСОБА_4 не в змозі потрапити на земельну ділянку.

В судовому засіданні 18 жовтня 2018р. позивач ОСОБА_1 та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Позивач зазначав, що будинок знаходився в непридатному для проживання стані, коли він набув у власність частину будинку, він здійснив поліпшення будинку, та прибудинкової території, здійснює догляд за фруктовим садом, і відкрито та безперервно користується будинком понад 20 років.

Відповідач 1, Київська міська рада, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, свого представника до суду не направила, відзив на позов, у строк визначений судом не подавався, поважність причин неявки представника до суду не повідомила.

Відповідач 2 ОСОБА_2 в судовому засіданні 27 листопада 2019р. проти позову заперечив, зазначивши, що він є спадкоємцем за заповітом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , якій на праві приватної власності належить 17/25 частин спірного будинку. Оформити спадщину відповідач не в змозі, оскільки позивач звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, а саме підробки зазначеного заповіту. В свою чергу сам позивач, звернувся до суду з вказаним позовом, не повідомивши суд про права на спадкову масу ОСОБА_2 , і у незаконний спосіб намагається захопити частину будинку та земельну ділянку, розпочавши на земельній ділянці будівництво нового будинку, і не допускаючи на земельну ділянку родичів померлої ОСОБА_4 . При цьому, позивачу відомо, що в межах досудового розслідування не встановлено ознак підробки заповіту на ім`я ОСОБА_2 , а також те, що ще за життя ОСОБА_4 зверталася до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві з метою дотримання позивачем містобудівного законодавства.

Також відповідач зазначав, що відповідач навмисно затягує розгляд справи неодноразово змінюючи коло свідків на стороні позивача, яких суд зобов`язаний допитати, а також подаючи безпідставні заяви про призначення по справі судово - почеркознавчої експертизи щодо належності підпису спадкодавця на заповіті на ім`я відповідача 2.

Третя особа, клопотала перед судом про розгляд справи у свою відсутність, проти позову заперечує з підстав, наведених у позові.

В судовому засіданні 18 серпня 2020р., судом за клопотанням відповідача 2, були опитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що є дружиною ОСОБА_2 , за життя ОСОБА_4 , вона з чоловіком неодноразово її відвідували за місцем проживання її рідної сестри, і вона повідомляла про належну їй частину будинку, що вона періодично надає грошові кошти на утримання будинку та сплати комунальних послуг, але останнім часом без відповідного погодження, позивач захопив її частину будинку, при цьому ОСОБА_1 розпочав без погодження з нею будівництво другого будинку без дозвільної документації. Після смерті ОСОБА_4 , свідок разом з чоловіком намагалися потрапити до будинку але не змогли, оскільки ОСОБА_1 були змінені замки на вхідних дверях до будинку.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона перебуває у товариських стосунках з родиною ОСОБА_2 , а також була знайома з тіткою ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , оскільки відвідувала її разом з дружиною ОСОБА_2 восени 2014р. і навесні 2015р. допомагала по господарству, і ОСОБА_4 скаржилась на свого сусіда по будинку, який на її думку намагається захопити всю ділянку і збудувати інший будинок. У 2017р. свідок відвідувала ділянку по АДРЕСА_1 , на якій було розташовано захаращений будинок АДРЕСА_1 та інший збудований будинок.

Свідки, яких просив допитати позивач в судові засідання не з`являлися, поважності причин неявки суду не повідомили.

В судове засідання 15 лютого 2021р., сторони, третя особа не з`явились, при цьому відповідач 2, третя особа клопотала перед судом про розгляд справи у їх відсутність, позивач та відповідач 1 не повідомили поважності причин неявки в судове засідання, при цьому позивач 11 лютого 2020р. подав на адресу суду втретє клопотання про зміну кола свідків, яких він просив допитати. Зазначене клопотання залишено судом без задоволення.

Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи тривалий час перебування справи в провадженні суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України )

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрований 17/25 частин за ОСОБА_4 та 8/25 частин за позивачем (а.с. 5, 6, 98, 99 т. 1). Відповідно до проведеної інвентаризації від 12 травня 1999р. зазначений будинок мав наступні показники: загальна площа - 108,9 кв.м., житлова площа - 69,0 кв.м.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 92 т.1), якою за життя було складено на користь відповідача 2 заповіт (а.с. 91 т.1). Після смерті ОСОБА_4 , відповідач 2 ОСОБА_2 звернувся з заявою про прийняття спадщини.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд визнати за собою право власності за набувальною давністю на 17/25 частин жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_4 , спадкоємцем якої за заповітом є відповідач 2 ОСОБА_2 , при цьому позивач зазначав, що понад двадцяти років відкрито, добросовісно та безперервно володіє та користується всім будинком.

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

За змістом ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч 1, 2, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 9, 10 Постанови за № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Обґрунтовуючи заявлені позові вимоги позивач посилався на письмові докази, а саме квитанції про сплату ним комунальних послуг (а.с. 18-37 т.1). Судом критично оцінюються зазначені письмові докази, оскільки в частині їх міститься інформація про сплату відповідних послуг за адресою: АДРЕСА_4 , а не за весь будинок, при цьому зазначені докази не свідчать про факт заволодіння позивачем часткою іншого співвласника спірного будинку, який продовжує відкрито, безперервно володіти спірним будинком.

Судом не були допитані свідки зі сторони позивача, оскільки вказані свідки не з`являлися до суду без поважних причин. Крім того, протягом всього часу розгляду справи позивач неодноразово безпідставно змінював коло свідків.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги правові позиції Верховного Суду висловлені в постановах по справах: № 910/17274/17 від 14 травня 2019р., № 755/16913/16-ц від 24 січня 2019р., № 552/1354/18 від 28 квітня 2020р., суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову, при цьому судом враховано покази допитаних в судовому засіданні свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також те, що позиваем розпочато будівництво іншого будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 100, 101 т.1).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 41, 47 Конституції України; ст. ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 10 Загальної декларації прав людини; ст. ст. 15, 16, 317, 319, 328, 344 ЦК України; Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Київської міської ради (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_6 ) про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 19 лютого 2021р.

Суддя: