Справа № 523/728/17
Провадження №2/523/1610/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря - Кащавцевої А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами в яких зазначила, що перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачем вони придбали транспортний засіб марки Mitsubishi Lancer, р/н НОМЕР_1 . Рішенням суду від 12.07.2016р. шлюб між ними був розірваний. Проте, позивач дізналась, що зазначений автомобіль без її згоди був проданий відповідачем у 2013р., а отримані кошти від його продажу не були витрачені на потреби сім`ї.

Крім того, позивач зазначає, що для забезпечення народження дитини, в зв`язку з відсутністю достатнього самостійного доходу, вона звернулась до матері з проханням позичити грошові кошти, на що вона 19.02.2012р. надала їм кошти в розмірі 8000,00 Євро, які отримав відповідач власноруч. В добровільному порядку поділити спільне сумісне майно подружжя відповідач відмовляється. Посилаючись на зазначені вище обставини, позивач просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 2/3 частин транспортного засобу в розмірі 6000,00 Євро, та 100% боргових зобов`язань, тобто 8000,00 Євро на її користь. Просить відступити від рівності часток подружжя у спільному майні, обґрунтовує це перебуванням на її утриманні дитини, та тим, що відповідач розпоряджався грошовими коштами від продажу автомобіля та позиченими грошовими коштами самостійно. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Позивач та її представник в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги підтримали, просять задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Його представник у судовому засіданні вважала, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Суд, заслухавши представників сторін, позивача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі в частині виникнення права спільної сумісної власності подружжя, регулюються СК України, зокрема, ст.60, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 та 2 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Такими об`єктами є : заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В той же час стаття 57 СК України, визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз зазначених норм, які регулювали правовідносини на час придбання спірного майна, вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1 ст. 57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю.

Крім того, суд приймає до уваги правовий висновок ВП ВС у справі 372/504/17, де було зазначено, - «…Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений особою не вирішено….».

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладається саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. (ч.1,2 ст.13 ЦПК України).

Частиною першою статті 70 СК України, яка кореспондується із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Матеріалами справи встановлено, що 25.02.2012р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син, - ОСОБА_3 , який на теперішній час проживає разом з позивачкою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львову від 12.07.2016р. (справа №466/4335/16-ц) шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.03.2015р. (справа №465/6606/14-ц) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , були стягнути аліменти в розмірі 1/3 частини всіх доходів відповідача, починаючи з 13.10.2014р.

Судом встановлено, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований автомобіль марки Mitsubishi Lancer, р/н НОМЕР_1 .

Щодо відступу від рівності часток, про які просить позивач, то таке суд відхиляє, так як з її боку суду не надано жодного належного та допустимого доказу для застосування таких підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України. Зокрема твердження позивача, що з нею після розірвання шлюбу залишалась проживати дитини є недостатньою підставою для збільшення розміру її частки у спільному сумісному майні, в розумінні зазначених вище норм. Не заслуговують на увагу, як недоведені доказами, посилання позивача на те, що відповідач ухилявся від утримання дитини. Само по собі стягнення аліментів за рішенням суду, не може вважатися безумовним ухиленням від виховання дитини, а є лише законодавчо врегульованим механізмом для визначення мінімального обсягу такої допомоги з боку батька, з яким не проживає дитина.

Отже, зібрані по справі докази в їх сукупності вказують на те, що придбаний транспортний засіб марки Mitsubishi Lancer, р/н НОМЕР_2 . є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та належить їм в рівних частках.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Судом встановлена, що автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», р/н НОМЕР_1 08.08.2014р. був проданий, внаслідок чого перереєстрований згідно довідки-рахунку № НОМЕР_3 на гр. ОСОБА_5 , сума оцінки ТЗ склала 90000,00грн. Даних про те, що автомобіль був проданий за згодою позивачки матеріали справи не містять, та такі не надані з боку відповідача.

Отже, судом установлено, що автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», р/н НОМЕР_1 , придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача, як іншого із подружжя. Відтак, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

При визначені розміру грошової компенсації, суд враховує наданий з боку позивача висновок експерта №266 від 30.09.2020р., складеного у Вінницькому НДЕКЦ, згідно якого середня ринкова вартість автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», р/н НОМЕР_1 , станом на 08.08.2014р., тобто час його відчуження, складала 154 810,28грн. Відтак, стягненню підлягає 77405,17грн.

Суд приймає до уваги правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Посилання представника відповідача, що автомобіль був проданий під час шлюбу та за усною згодою позивачки є безпідставні та не підтверджені документально. Крім того, суд враховує, що позивач звертаючись до суду у жовтні 2014р. щодо стягнення з відповідача аліментів, вказувала що вона не проживає разом з ним з квітня 2014р., а отже її твердження про ненадання згоди на продаж автомобіля (08.08.2014р.) цілком збігаються з її поясненнями.

Також є хибними твердження представника відповідача, що висновком експерта №266 від 30.09.2020р. встановлена вартість спірного автомобіля на час його продажу, а не на час розгляду справи, так як з боку відповідача та його представника на спростування ринкової вартості автомобіля не надано іншого доказу (висновку, оцінки тощо).

Як було зазначено вище до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом із тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На обґрунтованість виникнення боргових зобов`язань з боку ОСОБА_1 суду надано дві розписки.

Так, згідно розписки, написаною власноруч ОСОБА_2 , останній 19.09.2012р. отримав від ОСОБА_6 в присутності ОСОБА_7 8000,00 Євро, які належать ОСОБА_8 .

Згідно розписки від 19.09.2012р., написаною ОСОБА_1 вона отримала кошти в сумі 8000,00 Євро, які належать ОСОБА_8 , та зобов`язалась разом з чоловіком ОСОБА_2 їх повернути протягом п`яти років.

Розписка написана ОСОБА_2 не може бути прийнята судом на підтвердження виникнення у останнього та його дружини на той час, будь-яких боргових зобов`язань. Така розписка лише констатує факт отримання грошових коштів, проте не визначає, хто є позикодавцем, ОСОБА_6 або ОСОБА_8 . Розпискою не передбачено прийняття ОСОБА_2 обов`язку на повернення грошових коштів, як обов`язкова умова на виникнення зобов`язань за договором позики.

Щодо розписки, написаною ОСОБА_1 то по-перше, розписка не містить відомостей, що нею отримувались грошові кошти у ОСОБА_8 , а лише має посилання на належність грошових коштів останній. По-друге, судом враховано, що ОСОБА_8 є матір`ю ОСОБА_1 , а відтак є заінтересованою особою в розгляді справи на користь своєї доньки. При цьому допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 вказувала, що передана сума грошових коштів була надана для покращення життя дочки і зятя, а оскільки вони перестали спільно проживати, то вважає, що вони повинні бути повернути ними, разом з тим з позовними вимогами до суду про стягнення грошових коштів не зверталась.

З тих ще самих підстав суд не приймає до уваги покази допитаного свідка ОСОБА_7 , яка є рідною сестрою ОСОБА_1 .

Крім того, за встановленими судом обставинами 19.09.2012р. ОСОБА_1 перебувала в м. Києві, ОСОБА_2 отримав грошові кошти в м. Винниці, а ОСОБА_8 знаходилась у м. Львові. Дана обставина була визнана сторонами та вказує на безпідставність посилання ОСОБА_1 в розписці від 19.09.2012р. про отримання неб грошових коштів.

Отже, належних та допустимих доказів про те, що у подружжя ОСОБА_3 виникли боргові зобов`язання, які слід враховувати під час поділу спільного майна подружжя, позивачем суду не надано, відтак такі вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ст.141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 774,05грн. та витрат понесених на проведення експертного дослідження в розмірі 175,80грн.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частки транспортного засобу марки Mitsubishi Lancer, р/н НОМЕР_1 , в розмірі 77405(сімдесят сім тисяч чотириста п`ять) гривень 14 копійок.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 949,85грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29 червня 2021р.

Суддя