КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №757/51209/19

25 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Козлова Р.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, -

в с т а н о в и в:

24 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, щоз 12 березня 2005 року по 13 лютого 2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , який від народження проживає разом з нею.

Зазначала, що відповідач покинув сім`ю ще до народження дитини, з пологового будинку сина не забирав, не приймав участі у його вихованні та ніколи не намагався у добровільному порядку виконувати своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини. У листопаді 2007 року відповідач, без її повідомлення та згоди, маючи малолітнього сина, подав до суду позов про розірвання шлюбу, який заочним рішення Печерського районного суду від 13 лютого 2008 року (справа № 2-198-1/08) було розірвано.

Вважає, що відповідач умисно не повідомив суд, що має малолітнього сина та під час судового розгляду справи про розірвання шлюбу не надав письмового договору про те, з ким буде проживати син, яку участь у забезпеченні умов його життя братиме батько, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання сина, чим порушив вимоги статті 109 СК України. В свою чергу, вона, не здогадуючись про розірвання шлюбу з відповідачем, не зверталась до батька дитини з вимогою про стягнення аліментів.

Вказувала, що син з народження страждає важкою формою алергії, ацитономічним синдромом, нейродермітом та на даний час бронхіальною астмою і перебуває на диспансерному обліку КНП «ЦПМСД №2» Голосіївського району міста Києва. На покращення здоров`я сина вона витрачає весь свій час та багато коштів. Дитина також має багато уподобань, а саме: з п`яти років відвідує гурток художнього мистецтва «АРТ» Печерського району міста Києва, з восьми років навчається в музичній школі № 10 Печерського району міста Києва, з шести років навчається у гімназії № 32 «Успіх» та відвідує курси з програмування в фізико-природничому ліцеї № 145, та його всебічний розвиток пов`язаний із значними витратами на необхідні матеріали, інструменти, оплату навчання.

Посилаючись на те, що відповідач весь час ухилявся від надання будь-якої допомоги на дитину, не спілкувався з сином, не надав будь-якої допомоги на лікування, навчання та оздоровлення сина, просила позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо його сина ОСОБА_3 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі, яка складає розмір 10 000,00 грн., щомісячно, починаючи з 24 лютого 2008 року, з моменту набрання законної сили заочного рішення Печерського районного суду від 13 лютого 2008 року (справа № 2-198-1/08) про розірвання шлюбу, і до повноліття сина.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн. щомісячно, починаючи з 24 вересня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768, 40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 768, 40 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з 24 вересня 2019 року, у межах суми платежу за один місяць.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року в частині присудження аліментів на утримання сина ОСОБА_3 скасувати і ухвалити у відповідній частині нове судове рішення про зміну в сторону збільшення твердої грошової суми аліментів на утримання сина щомісячно, з присудженням аліментів за минулий час.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване судове рішення в частині присудження аліментів з дня подання позову та в частині відмови у присудженні аліментів за минулий час прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині присудження розміру аліментів на утримання дитини, недостатньо врахував обставини щодо стану здоров`я та матеріального становища дитини; письмові докази, які підтверджують щомісячні витрати на утримання, лікування, освіту, моральний та фізичний розвиток дитини, які складають 23408,00 грн. на місяць; ту обставину, що у платника аліментів немає інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків; наявності у відповідача рухомого та нерухомого майна, яке здається в оренду; винну, протиправну поведінку батька ОСОБА_2 та свідоме нехтування ним своїми обов`язками відносно утримання та виховання своєї дитини, ОСОБА_3 , та дійшов помилкового висновку про стягнення щомісячно на утримання дитини аліментів у розмірі 3000,00 грн.

Вважає, що на день ухвалення рішення суду першої інстанції про присудження аліментів у твердій грошовій сумі три тисячі гривень відповідач мав достатній дохід для збільшення розміру присуджених аліментів у твердій грошовій сумі.

Крім того, має місце порушення її прав на присудження аліментів на утримання дитини за минулий час відповідно до вимог частини 2 статті 191 СК України.

За доводами позивачки при відмові у присудженні аліментів за минулий час судом першої інстанції не враховані наявні у матеріалах справи докази, які вказують на те, що позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача з дня народження дитини, але не могла їх одержувати у зв`язку з ухилянням останнього від їх сплати. Зазначала, що та обставина, що позивачка безпосередньо зверталась до відповідача з приводу одержання аліментів на утримання та виховання дитини з дня її народження письмово підтверджена відповідачем у відзиві на позовну заяву. Ухилення від сплати аліментів відповідача через його винну, протиправну поведінку також встановлено комісією з питань захисту прав дитини Печерської районної в місті Києві державної адміністрації у висновку № 105/01 -538/В-140 від 10.03.2020.

Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації у визначений ухвалою суду строк, не скористались процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивачки, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 березня 2005 року (а.с. 10 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_3 (а.с. 9 том 1).

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2008 року задоволено позов ОСОБА_2 , шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. На підставі судового рішення проведено державну реєстрацію розірвання шлюбу у Відділі реєстрації актів цивільного стану (а.с. 11, 12 том 1).

Дитина з часу народження проживає разом з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 13 том 1).

Відповідно до довідки Центру культурного, спортивного розвитку дітей, юнацтва та молоді «АРТ» № 14 від 29 березня 2019 року ОСОБА_3 з п`ятирічного віку систематично відвідує гурток образотворчого мистецтва «Барви». Керівник гуртка ОСОБА_4 засвідчила, що за час навчання у гуртку на заняття ОСОБА_3 постійно приводить мати ОСОБА_1 або бабуся. Батько дитину на заняття ніколи не приводив (а.с. 14 том 1).

За довідкою Комунального мистецького навчального закладу «Дитяча музична школа № 10» № 23 від 18 березня 2019 року, № 4 від 15 січня 2020 року ОСОБА_3 з 2014 року по теперішній час навчається в ДМШ № 10 на відділенні духовних та ударних інструментів. За період навчання у школі ОСОБА_3 батько дитини не відвідував академічних та святкових концертів, де брав учать його син, не звертався з жодних питань, пов`язаних з навчанням дитини, не приводив та не забирав дитину зі школи. У 2018-2019 навчальному році плата за навчання складає 200,00 грн. на місяць (а.с. 15, 61 том 1).

З грудня 2009 року по теперішній час ОСОБА_3 відвідує групові дитячі заняття з бойових мистецтв у залі боксу навчального корпусу № 3, що підтверджується довідкою Національного університету фізичного виховання і спору України № 11 від 27 грудня 2019 року. Вартість разового відвідування групового заняття становить суму 80,00 грн. (а.с. 176 том 1).

Із поданої характеристики на учня 4-го класу гімназій № 32 «Успіх» ОСОБА_3 вбачається, що належну увагу вихованню сину приділяє мати. Батько не відвідує батьківські збори, не цікавиться шкільним життям та успішністю дитини (а.с. 16 том 1).

Про те, що батько за період навчання ОСОБА_3 в ТОВ «Центр освіти «Оптима» з 07 листопада 2019 року по теперішній час у школі не з`являвся, його успіхами не цікавився та не намагався спілкуватися з класним керівником засвідчено у у характеристиці ТОВ «Центр освіти «Оптима» від 08 січня 2020 року № 02-20/08 (а.с. 60, 169-171 том 1).

Платіжними документами за період з 16 січня 2019 року по 26 березня 2020 року позивачкою підтверджено оплату освітніх послуг в ТОВ «Центр освіти «Оптима», за навчання в ДМШ № 10 (а.с. 34, 35, 36, 172, 173, 174, 180 том 1, а.с. 46, 47, 53-58, том 2).

За медичними документами ОСОБА_3 станом на 2009 рік знаходився на диспансерному обліку в поліклініці № 1 ДТМО Голосіївського району міста Києва. З народження та по теперішній час спостерігається в амбулаторії № 3 КНП «ЦПМСД № 2» Голосіївського району міста Києва. Знаходиться на «Д» обліку з діагнозом: J 45.1, J 30.1. (а.с. 62, 164 том 1, а.с. 76 том 2).

Звернення малолітнього ОСОБА_3 за медичною допомогою до закладів охорони здоров`я підтверджується: випискою Міської дитячої клінічної лікарні № 1 міста Києва із медичної карти стаціонарного хворого від 04 жовтня 2008 року № 12183; виписками із історії хвороби стаціонарного хворого № 906 від 07 березня 2008 року, № 433 від 10 лютого 2019 року, № 2421 від 14 травня 2011 року, № 442 від 06 квітня 2009 року, витягом з історії хвороби № 3525 від 21 грудня 2017 року про перебування ОСОБА_3 на стаціонарі у ревмокардіологічному відділенні Центру вегетативних дисфункції у дітей Дитячої клінічної лікарні № 6, виписками із медичної картки стаціонарного хворого № СК- від 14 лютого 2018 року, № СК- від 12 грудня 2018 року, № СК- від 22 жовтня 2019 року про госпіталізацію 25 січня 2018 року, 23 листопада 2018 року, 02 жовтня 2019 року ОСОБА_3 у відділення дитячої пульмонології та алергології у дітей, інфікованих та хворих на туберкульоз, висновком спеціаліста дитячої клінічної лікарні № 1від 11 жовтня 2019 року, консультативним висновком ДУ «Інститут ПАГ НАМН України» від 31 травня 2019 року, витягом з історії хвороби № 1765 від 24 червня 2019 року відділення для дітей старшого віку з патологією органів дихання, травлення, ревматичними та алергічними захворюваннями ДП «Інститут педіатрії, акушерства і гінекології імені Академіка О.М.Лук`янової» Національної академії наук України (а.с. 17, 37-38, 156, 157- 159, 160- 163 том 1, а.с. 77, 78 том 2).

Відповідно до розрахунку позивачки ОСОБА_1 щомісячні її витрати на утримання сина, що включають харчування, комунальні послуги, заплановані витрати за бажанням дитини, одяг, оздоровлення, оплату освітніх послуг, придбання спортивного одягу та музичних інструментів складають розмір 23 408,00 грн. (а.с. 130-133 том 1).

Оплату фактичних витрат підтвердила квитанціями, товарними чеками, видатковим накладними (а.с. 177-178, 181-183, 184-191 том 1, а.с. 21-45, 48-49, 59-70, 72-75 том 2).

Відповідач, заперечуючи частково проти позову ОСОБА_1 , зазначав, що він приймав участь в утриманні дитини з моменту її народження в матеріальній та грошовій формі, а після року, як йому заборонили доступ до сина, тільки в грошовій формі до кінця 2016 року, в сумі не менше ніж 30 відсотків місячної заробітної плати. Свідченням цього є те, що позивачка протягом 13 років не зверталась із заявами ні до органів опіки та піклування, ні до суду з приводу ненадання ним матеріальної допомоги на утримання дитини. Визнав, що на початку 2017 року він відмовився допомагати надавати позивачці кошти на утримання сина неофіційно, з цього часу не надає позивачці кошти на утримання дитини та запропонував останній звернутись до суду щодо офіційного стягнення з нього аліментів. Він працевлаштований та отримає помісячну постійну заробітку плату. Згоден сплачувати аліменти з 01 січня 2017 року у розмірі ј частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але категорично проти стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі у щомісячному розмірі 10 000,00 грн., починаючи з 24 лютого 2008 року, як визначено позивачкою у пред`явленому позові.

Посилаючись на те, що він веде нормальний соціальний спосіб життя, весь час надавав кошти на утримання дитини, вважає, що у позивачки немає жодних підстав та доказів на підтвердження вимог щодо позбавлення його батьківських прав по відношенню до сина, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині вимог просив відмовити (а.с. 70-75 том 1).

Із наданих доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 працює в КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району міста Києва та його заробітна плата за вирахування обов`язкових внесків, зборів за період з січня 2017 року по грудень 2017 року складає суму 78 992,82 грн.; за період з січня 2018 року по грудень 2018 року - 94 362,47 грн.; за період з січня 2019 року по грудень 2019 року - 107 192,16 грн.(а.с. 93-95 том 1).

Здійснення грошових переказів на ім`я ОСОБА_1 відповідач підтвердив фіскальними чеками у кількості 6 штук з яких вбачається сплата відповідачем аліментів у сумі 208,00 грн., 209,60 грн. у 2007 та у 2009 році (а.с. 96-97 том 1).

Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, діючи в інтересах малолітньої дитини, враховуючи пропозиції комісії з питань захисту прав дитини від 03 березня 2020 року, у своєму висновку № 105/01-538/В-140 від 10 березня 2020 року вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такого, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню, догляду та утриманню свого сина (а.с. 117-118 том 1).

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_3 , суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не забезпечує його необхідним, не виявляє турботу щодо своєї дитини, що є підставою для задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_3 учасниками справи не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України перевіряє правильність висновків суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Вирішуючи спір в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , суд виходив із того, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач належної матеріальної допомоги для утримання сина не надає, З огляду на те, що на утриманні відповідача не перебувають інші особи, та взявши до уваги його майновий стан, суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача на утримання сина аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з 24 вересня 2019 року, до повноліття дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини за минулий час, суд першої інстанції посилався на те, що позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вона вживала будь-яких заходів для отримання аліментів за вказаний нею у позовній заяві період, як і не доведено факту ухилення відповідача від такого обов`язку.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів у повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Згідно з статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру аліментів суд першої інстанції належно перевірив обставини, визначені статтею 182 СК України, взяв до уваги, як стан здоров`я і матеріальне становище дитини, так і матеріальне становище та стан здоров`я відповідача. Судом першої інстанції також надано належну правову оцінку наявним в матеріалах справи письмовим доказам, які не підтверджують здатність відповідача сплачувати щомісячно аліменти на утримання дитини у розмірі 10 000,00 грн.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, повно та об`єктивно встановивши дійсні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності і правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 3 000,00 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття.

Доводи апеляційної скарги позивачки про наявність підстав для збільшення щомісячного розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, правильність вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання позивачки на розрахунок її щомісячних витрат на утримання сина у розмір 23 408,00 грн., що включають харчування, комунальні послуги, заплановані витрати за бажанням дитини, одяг, оздоровлення, оплату освітніх послуг, придбання спортивного одягу та музичних інструментів, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені позивачкою у розрахунку витрати є додатковими, а стягнення додаткових витрат на утримання дитини не є предметом розгляд у даній цивільній справі.

Разом з тим, колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час, з огляду на наступне .

За загальним правилом, визначеним статтею 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені лише за певних умов, що встановлюється Сімейним кодексом України.

Так, частиною 2 статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Із наданих сторонами доказів та визнаних обставин, які були досліджені в судовому засіданні, вбачається, що відповідач, заперечуючи частково проти позову ОСОБА_1 , зазначав, що він з моменту народження сина та до кінця 2016 року приймав участь в утриманні сина в сумі не менше ніж 30 відсотків його місячної заробітної плати. Протягом 13 років позивачка до нього жодних претензій з приводу сплати аліментів не пред?являла.

При цьому, у поданому відзиві на позовну заяву відповідач визнав, що з 2017 року він не надає позивачці кошти на утримання дитини та згоден сплачувати аліменти на дитину, починаючи з 01 січня 2017 року у розмірі ј частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але категорично проти стягнення з нього аліментів за минулий час, починаючи з 24 лютого 2008 року, як визначено позивачкою у пред`явленому позові (а.с. 70-75 том 1).

Визнані відповідачем у письмових поясненнях вищевказані обставини підтримав у судовому засіданні 18 вересня 2020 року його представник ОСОБА_7 (а.с. 86-92 том 2).

Відповідно до положень частини 1 статті 82, частини 6 статті 263 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню; якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням.

Однак суд першої інстанції, в порушення вимог 89, 263 ЦПК України, на зазначені положення закону та обставини справи належної уваги не звернув, доводів сторін у достатньому обсязі не перевірив, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів за минулий час в повному обсязі.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісячно за минулий час з 01 січня 2017 року по 23 вересня 2019 року (до дня пред`явлення позову до суду).

Вимога позивачки в частині стягнення на її користь аліментівза минулий час, починаючи з 24 лютого 2008 року по 31 грудня 2016 року, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки доказів на підтвердження того, що позивачка ОСОБА_1 у зазначений період часу вживала заходи щодо стягнення аліментів з відповідача, але останній ухилявся від їх сплати, не було надано позивачкою під час судового розгляду справи.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час призвело до неправильного вирішення справи в цій частині вимог, а це, відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення у відповідній частині, та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час.

В частині задоволених вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з 24 вересня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року слід залишити без змін.

Отже, обставини, на які позивачка посилається в апеляційній скарзі, як на підставу перегляду судового рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року знайшли своє часткове підтвердження за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України - частина 1 статті 141 ЦПК України.

Відповідно пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Врахувавши підстави звільнення позивачки від сплати судового збору відповідно до закону та часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 (6,29%), керуючись вимогами частини 6 статті 141 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у пропорційному розмірі до задоволених вимог апеляційної скарги у розмірі 72,50 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 по відношенню до сина ОСОБА_3 не оскаржувалось, а тому в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 колегією суддів апеляційного суду не переглядалось.

Керуючись ст. 191 СК України, ст.ст. 141, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_2 ) аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісячно за минулий час з 01 січня 2017 року по 23 вересня 2019 року.

У задоволенні решти вимог у відповідній частині відмовити.

В частині задоволених вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з 24 вересня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 72,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 березня 2021 року

Головуючий Судді: