Справа № 286/3317/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Кулініча Я. В.

з секретарем Грищенко Н. А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Овручі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про встановлення факту трудових відносин, зобов`язання вчинення дій, стягнення коштів та моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

05.11.2020 року ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_1 , звернувся в суд з позовом до ФОП ОСОБА_4 , в якому просить встановити факт трудових відносин позивача з ФОП ОСОБА_4 та роботи на посаді кочегара в період з 01.11.2019 року до 29.02.2020 року включно, зобов`язати ФОП ОСОБА_4 внести до трудової книжки позивача запис про прийняття на роботу на посаду кочегара з 01.11.2019 року та запис про звільнення з посади кочегара з ініціативи власника з 29.02.2020 року, стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь позивача невиплачену заробітну плату в сумі 17349,62 грн. без врахування податків і обов`язкових платежів та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000 грн..

Свої вимоги мотивує тим, що 01.11.2019 року влаштувався на роботу до відповідача на посаду кочегара і працював там до 29.02.2020 року. Після звільнення із ініціативи роботодавця, і по даний час у його трудовій книжці відсутній запис, про те, що він перебував у трудових відносинах із відповідачем. Хоча остання неодноразово запевняла його, що здійснить запис у трудовій книжці, а трудовий договір зареєстрований згідно чинного законодавства та здійснюється нарахування ЄСВ. Крім того, відповідач не виплатив йому заробітну плату в повному обсязі. Заробітну плату отримував у конвертах, окремого письмового трудового договору (контракту ) не підписував. Вважає обґрунтованими і таким, що підлягають задоволенню вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати згідно ч. 6 ст. 235 КЗпП України. Дії з боку відповідача є порушенням його законних прав на оплату праці, які завдали моральних страждань, які оцінює в 10 000 грн.. Крім того, оскільки в Україні запроваджено дію карантину пов`язану з поширенням коронавірусу COVID 19 був позбавлений можливості вчасно звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, пояснив, що подзвонила ОСОБА_5 та запропонувала роботу, при прийнятті на роботу кочегара заяву не писав, спілкувався з відповідачем в усній формі. Працював з 7.00 до 15.00, 6-ти денний робочий тиждень, але виходив на роботу і в неділю. За дорученням відповідача допомагав також розгружати продукти.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вказав, що позивач фактично був допущений до роботи, однак документальні докази відсутні. Відносини, які виникли між сторонами мають ознаки трудових.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, пояснивши, що відповідач та позивач не мали трудових правовідносин. Позивач контактував тільки з ОСОБА_5 , просив застосувати строк позовної давності.

Суд, заслухавши думку учасників справи, покази свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч.1ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зі слів позивача, в період з 01.11.2019 року по 29.02.2020 року останній працював у відповідача на посаді кочегара. Відповідні записи в трудовій книжці відсутні.

Відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПС України та відомості з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, свідчать про відсутність доходів у ОСОБА_1 за період з І кварталу 2019 року по І квартал 2020 року (а.с. 29 -33. 39).

23.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся з колективною заявою до ГУ ДПС у Житомирській області щодо сприяння у відновленні справедливості донарахувань до стажу роботи та виплати заробітної плати з боку відповідача. На що ГУ ДПС у Житомирській області надало відповідь, що інформація викладена у колективній заяві прийнята до уваги та зауважено, що ЗУ «про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню корона вірусної хвороби», запроваджено тимчасовий мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок з 18 березня по дату закінчення карантинних заходів, крім документальних запланованих перевірок з підстав, визначених п.п. 78.1.8 п.78.1 ст. 78 ПКУ. Крім того, згідно наявної судової практики, а саме рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30.08.2019 року по справі №806/675/18 визначено, що норми діючого законодавства з питань оподаткування не передбачають права податкового органу на відображення у актах перевірок необґрунтованих та непідтверджених даних, а відтак і на донарахування податків лише із пояснень фізичних осіб та без документального підтвердження викладених фактів первинними чи іншими документами (а.с.14-16).

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні показала, що підтверджує факт перебування позивача з відповідачем у трудових відносинах з 01.11.2019 року по 29.02.2020 року, позивач перевіряв батареї, виконував господарські роботи в котельні. Оскільки вона також працювала у відповідача, кожен день бачила ОСОБА_1 , який закінчував роботу о 15.00 год., опалення було з 01.11.2019 року по 29.02.2020 року.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу законів про працю України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Частиною 1 статті 21 цього Кодексу встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Відповідно до частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Прийняття на роботу провадиться відповідно до штатного розпису підприємства, установи чи організації.

У разі виконання робіт (надання послуг) не на підставі трудового договору, а відповідно до договору підряду (цивільно-правового договору), трудові відносини не виникають.

Цивільно-правовий договір - це будь-який вид договору, що укладається відповідно до вимог цивільного законодавства. Порядок укладання договорів підряду (на виконання певних робіт) регулюється главою 61 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 837 цього Кодексу за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовник), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з передаванням її результату замовникові.

Крім того, відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, трудова книжка - основний документ про трудову діяльність працівника. Тому запис про роботу за цивільно-правовим договором до трудової книжки не заноситься.

Суд зазначає, що позивач не звертався до відповідача у спірний період роботи з вимогою в нести відповідні записи до трудової книжки, що свідчить про його обізнаність та згоду виконувати роботу при таких умовах.

Відповідно до ст.ст.12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом, позивач повинен подати відповідні докази, що він був допущений до роботи у відповідача на умовах трудового договору, працював на умовах повного робочого дня у спірний період та мав зобов`язання відповідача щодо оплати праці, що підтверджує наявність саме трудових відносин з роботодавцем. Будь-яких доказів, які б вказували на існування саме трудових відносин між сторонами в спірний період позивачем не надано.

Не заслуговують на увагу і покази допитаного в засіданні свідка, оскільки такі покази безпосередньо не підтверджують факт роботи позивача за трудовим договором. Інших доказів, які б вказували на необхідні елементи ознак трудових відносин, як то вид роботи, тривалість робочого часу, порядок оплати в матеріалах справи відсутні.

Виходячи з вищенаведеного, позивачем не доведено наявність трудових відносин між сторонами за спірний період в розумінні ст. ст.21, 24 КЗпП України, а саме наявність у взаємозв`язку таких обставин, які засвідчують наявність угоди між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання факту перебування у трудових відносинах з відповідачем.

Вирішуючи позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено п.1.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що до трудових книжок вносяться записи про роботу тих працівників, з якими підприємство, установа, організація чи фізична особа-підприємець перебуває у трудових правовідносинах.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України- власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

З огляду на те, що факту перебування позивача із відповідачем у трудових відносинах судом не встановлено, позовні вимоги про зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про прийняття на роботу також задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог стягнення невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, проводиться в день звільнення. Вимоги працівника про стягнення належної йому заробітної плати в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежені будь-яким строком.

Частиною 6 ст. 235 КЗпП України, визначено, що при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Відповідно до ст. 237 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Суд приходить до висновку, що передбачених законом підстав для стягнення заявленої позивачем суми заборгованості по заробітній платі як і стягнення моральної шкоди судом не встановлено, оскільки позивачем не доведено факту перебування у трудових відносинах з відповідачем, що не є підставою для виплати заробітної плати,і відповідно стягнення моральної шкоди, а тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Суд не приймає до уваги клопотання представника відповідача щодо застосування строків позовної давності, оскільки в позові і так відмовлено.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, на підставі ст. ст. 21, 24, 48, 116, 233, 235, 237-1 КЗпП України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про встановлення факту трудових відносин, зобов`язання вчинення дій, стягнення коштів та моральної шкоди.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Житомирського апеляційного суду через Овруцький районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Я. В. Кулініч

Повний текст рішення складено 26 лютого 2021 року