КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 465/2792/18 Головуючий у 1 інстанції: Чередніченко Н.П.
провадження № 22-ц/824/3354/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Желепи О.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 26 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» про захист прав споживачів шляхом стягнення грошових коштів за втрачений товар,-

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Франківського районного суду м.Львова з позовом до відповідача ТОВ «Нова Пошта», в якому просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію в сумі 11 600 грн. за втрачений товар по експрес-накладній №1150 з описом відправлення «Телевізори» та оголошеною вартістю 11 600 грн., а також грошову компенсацію в сумі 65 000 грн. за втрачений товар по експрес-накладній №0644 з описом відправлення «Телевізори» та оголошеною вартістю 65 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач ТОВ «Нова Пошта» відповідно до умов публічного договору надавало за плату послуги з перевезення на користь ОСОБА_1 товару - телевізорів на загальну вартість 76 600 грн. до відділення перевізника у м.Стоянка Києво-Святошинського району Київської області, що підтверджується експрес-накладною № 1150 та експрес-накладною №0644.

Так, відправлення вказаного товару було здійснено 28.04.2018 року з розрахунковим часом прибуття у м. Стоянку - 30.04.2018 року. Позивачу через онлайн сервіси відповідача стало відомо, що 30.04.2018 року о 15-45 год. належний йому товар відповідачем було видано невідомій особі. При цьому, сам позивач в цей час перебував у м.Львові.

Зазаначав, що звернувшись 01.05.2018 року з претензіями до відповідача, в яких просив відшкодувати вартість втраченого товару, відповідач відмовив позивачу в цьому, надіславши лист від 04.05.2018 року №12105, посилаючись на те, що товар було видано саме позивачу.

З огляду на викладене, а також вважаючи відмову відповідача незаконною, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав і просив суд стягнути з відповідача на його користь ці кошти в примусовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 26 листопада 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Нова Пошта» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 11 600 грн. за втрачений товар по експрес-накладній №1150 з описом відправлення «Телевізори».

Стягнуто з ТОВ «Нова Пошта» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 65 000 грн. за втрачений товар по експрес-накладній №0644 з описом відправлення «Телевізори».

Стягнуто з ТОВ «Нова Пошта» на користь держави судовий збір в сумі 766 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Нова Пошта» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачу було завдано збитків на суму оголошеної вартості. Вищезазначеного суд першої інстанції не врахував внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необгрунтованого рішення, яке відповідно до статті 374 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтування позову знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, оскільки судом було встановлено, що вантаж за експрес-накладними було видано не одержувачу, а іншій особі, та стороною відповідача ці доводи не було спростовано, а відтак наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за втрачений товар.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що відповідно до експрес-накладної №150 від 28.04.2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з відділення №67 ТОВ «Нова Пошта» було відправлено вантаж до відділення ТОВ «Нова Пошта» в м.Стоянка Київської області. Одержувачем вантажу зазначено ОСОБА_1 Вантаж вагою 28 кг (об`ємна) з описом вкладення - Телевізори оголошено вартістю 11 600 грн.

Крім того, відповідно до експрес-накладної № 644 від 28.04.2018 року ОСОБА_2 з відділення ТОВ «Нова Пошта» в м. Жовква було відправлено вантаж до відділення ТОВ «Нова Пошта» в м. Стоянка Київської області. Одержувачем вантажу зазначено - ОСОБА_1 Вантаж вагою 135 кг (об`ємна), з описом вкладення - Телевізори, оголошеною вартістю 65 000 грн.

Позивачу через онлайн сервіси відповідача стало відомо, що 30.04.2018 року о 15-45 год. належний йому товар відповідачем було видано іншій особі, а не йому, як належному одержувачу.

Так, позивач вказував, що товар в м.Стоянка Київської області особисто не отримував, оскільки, в цей день фізично перебував в м.Львові, на підтвердження чого надав копії експрес-накладних від 30.04.2018 року, відповідно до яких позивачем були оформлені відправлення через ТОВ «Нова Пошта» із м. Львова.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 30.04.2018 року о 11-53 год. звернувся до ПрАТ «Київстар», філія якого розташована в м. Львові по вулиці Щирецькій, 36 із заявою про його реєстрацію як абонента та користування номером мобільного телефону.

Надані стороною позивача докази свідчать про те, що останній фізично не міг перебувати в м. Стоянка Київської області та отримати вантаж, який було направлено на його ім`я, відповідно до експрес-накладних №150 від 28.04.2018 року та №644 від 28.04.2018 року.

Звернувшись 01.05.2018 року з претензіями до відповідача, в яких позивач просив відшкодувати вартість втраченого товару, відповідач відмовив позивачу в цьому, надіславши лист від 04.05.2018 року №12105 з посиланням на те, що товар було видано саме позивачу.

Як стверджує позивач, відповідачем були порушені умови публічного договору, так як вантаж незаконно було видано іншій особі, не одержувачу за накладними, що призвело до втрати товару, а тому наявні підстави для компенсації коштів за втрачений товар.

Згідно з ч.1 ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Відповідно до ч.3 статті 909 ЦК України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладеної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відносини сторін регулюються нормами Публічного договору про надання послуг з організації перевезення відправлень ТОВ «Нова пошта».

Згідно зі ст.924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Зазначена норма передбачає принцип винності в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обов'язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому.

Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов'заної сторони.

Перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування і ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, яким він не міг запобігти чи усунення яких від нього не залежало, зокрема, внаслідок вини перевізника чи відправника вантажу; особливих природних властивостей перевезеного вантажу; недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення і інших обставин, передбачених законом.

Пошкодження вантажу - це зміна його фізичних властивостей (механічні поломки, дефекти, бій); нестача вантажу - це доставка вантажу одержувачу в меншій кількості, ніж оголошено до перевезення.

Перевізник відповідає при наявності його вини (частина перша статті 924 ЦК України) і в межах вартості перевезеного вантажу і багажу (частина друга статті 924 ЦК України).

Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення.

Крім того, він також зобов'язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі.

Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника, який звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками: усунення цих обставин незалежало від перевізника.

Тобто, перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу, якщо відповідно до законодавства та договору перевезення він не несе обов`язку усунення зазначених обставин; перевізник не міг запобігти цим обставинам.

Отже, перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, що не підлягає під визначення непереборної сили, відповідно до частини першої статі 924 ЦК України не звільняють перевізника від відповідальності за незбереження вантажу.

Переважному застосуванню підлягають саме норми статті 924 ЦК України в частині обов`язку доведення вини, так як зазначена стаття передбачає підстави звільнення перевізника від відповідальності.

Законодавець покладає на перевізника обов'язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності, за незбереження вантажу.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі Публічного договору про надання послуг з організації перевезення відправлень та відповідно до накладних позивач мав отримати 30.04.2018 року в м.Стоянка Київської області відправлення оголошеною відправником вартістю 11600 грн. та 65000 грн.

Проте, стороною позивача були надані суду докази, які свідчать про те, що позивач фізично 30.04.2018 року перебував в місті Львові та отримати в цей день вантаж в м. Стоянка Київської області фізично не міг, і стороною відповідача ці доводи в ході розгляду справи не були спростовані, як і не було надано суду належних та достатніх доказів того, що вантаж було вручено в м. Стоянка Київської області саме позивачу, як одержувачу за експрес-накладними.

Також, судом вірно звернуто увагу на те, що відповідач, приймаючи відправлення та зазначаючи його вартість в експрес-накладних, яку відправник оголосив на загальну суму 76 600 грн., погодився з такою вартістю та не здійснював жодних дій, які б могли свідчити про наявність в нього сумнівів щодо оголошеної вартості відправлення, а тому доводи сторони відповідача про те, що позивачем не доведено вартість завданого збитку, судом не могли бути прийнятими до уваги.

Інші наведені стороною відповідача доводи у відзиві на позовні вимоги не спростовують наведених висновків суду, зокрема, що видача вантажу відбулась неналежному одержувачу, і в діях відповідача у зв`язку з цим наявна вина, яка призвела до втрати вантажу.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними і такими, що підлягали до задоволення, оскільки підтверджені в ході розгляду справи і судом було встановлено, що вантаж за експрес-накладними було видано не одержувачу, а іншій особі, та стороною відповідача ці доводи не було спростовано, а тому є наявними підстави для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за втрачений товар.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Нова пошта» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду Київської області від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: