КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/3136/2021 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 лютого 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним,

УСТАНОВИВ:

у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 05.02.2013 р.

В обґрунтування заявленого позову зазначав, що згідно договору про відступлення права вимоги від 05.02.2013 р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній набув право вимоги і став кредитором за договором безвідсоткової позики на поворотній основі, а саме: за договорами від 22.10.2007 р., 24.10.2007 р., 30.10.2007 р., 01.11.2007 р., 01.12.2007 р., 02.01.2008 р., 01.02.2008 ., 03.03.2008 р., 01.04.2008 р., 01.05.2008 р., 01.06.2008 р., 01.08.2008 р., 01.09.2008 р., укладеними між ОСОБА_2 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя», та договором поруки № 280509/4 від 28.05.2009 р., укладеним між ОСОБА_2 , Товариством з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя» і Акціонерним банком «Синтез».

За умовами укладеного договору про відступлення прав вимоги позивач одержав право замість ОСОБА_2 вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя» належного виконання всіх зобов`язань за основним зобов`язанням на загальну суму 15 372 352,87 грн., втім договір був укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, оскільки сторони договору домовилися, що цей договір не буде мати для них правових наслідків, у тому числі передачі права вимоги, відповідних документів, що підтверджують це право, сплату винагороди. Сторони заздалегідь знали, що цей договір не буде виконаний, формально прописавши у ньому обов`язки ОСОБА_2 стосовно передачі ОСОБА_1 всіх документів, які засвідчують права, що передаються за цим договором.

ОСОБА_2 своїх обов`язків по Договору про відступлення прав вимоги не виконав і за домовленістю з ОСОБА_1 не мав наміру їх виконувати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення по справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, у суді першої інстанції мав підтвердити свідок ОСОБА_5 , клопотання про допит якого було задоволено судом 27.12.2019 року. Однак, на дату ухвалення судового рішення свідок не був допитаний судом, без зазначення в мотивах рішення , чому свідка не допитано та чому суд вважав це за можливе.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки тому факту,що умовами спірного договору формально був встановлений термін передачі відповідачем документів позивачу на підтвердження існування боргу. Так, договір було укладено 05.02.2013 року, а документи необхідно було передати до 01.02.2013 року. Також, пунктом 3.2 спірного договору був встановлений обов`язок відповідача сповістити боржника про переуступку права вимоги до 01.02.2013 року. Зазначені обставини, на думку апелянта, свідчать про те, що як дії, так і воля сторін договору не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Звертає також увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що прийняті судом в якості доказів Інформаційні довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно, які свідчать про укладання між ТОВ «Лазурне узбережжя» і ОСОБА_1 низки договорів купівлі-продажу майнових прав, договори про залік зустрічних вимог, акти приймання - передачі нерухомого майна, довідки про розрахунок в повному обсязі, є неналежними доказами, оскільки не містять відомостей стосовно переходу до нового кредитора прав первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах та на умовах, передбачених спірним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача та третьої особи - адвокат Льовочкіна В.М. висловлює свою незгоду із доводами, викладеними позивачем у скарзі, посилаючись на їх безпідставність. Зазначила, що вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і перевірив письмові докази, які свідчать про те, що апелянт повністю реалізував свої права, які витікали із оспорюваного договору та пред`явив право вимоги до боржника - ТОВ «Лазурне узбережжя».

Зокрема, у своїй апеляційній скарзі апелянт замовчує та не згадує про те, що в матеріалах справи наявна ухвала Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2013 року у справі №520/1861/13-ц, відповідно до якої було замінено сторону у виконавчому провадженні №35779487, що було відкрито на підставі виконавчого листа у цивільній справі №1512/977/2012 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Лазурне узбережжя» про стягнення заборгованості, відступлення прав вимоги. Саме ця заборгованість стала предметом спірного договору про відступлення прав вимоги від 05.02.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Наведене підтверджує той факт, що сторони не лише приступили до виконання укладеного договору, а й успішно його реалізували, замінивши сторону виконавчого провадження, що спростовує доводи позивача про відсутність волевиявлення сторін на набуття ними реальних прав та обов`язків за оспорюваним договором.

Вказує також, що наявні в матеріалах справи Інформаційні довідки є прямим та беззаперечним доказом того, що ОСОБА_1 вже реалізував свої права по договору від 05.02.2013 року, шляхом реєстрації на себе права власності на квартири в житловому будинку по АДРЕСА_1 , які він отримав в рахунок погашення ТОВ «Лазурне узбережжя» своїх зобов`язань перед ним (взаємозалік зустрічних вимог). В подальшому всі ці квартири були реалізовані ним різним фіз. особам.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сергієнко Ю.Р. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представником позивача було також заявлено клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням по справі №1512/9774/2012 за заявою ОСОБА_1 про перегляд за ново виявленими обставинами рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2012 року.

Заслухавши думку учасників судового розгляду з приводу заявленого клопотання, дослідивши додані до нього документи, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність передбачених пунктом 6 частини 1 статті 251 ЦПК України підстав для обов`язкового зупинення провадження у справі, у зв`язку із чим в задоволенні клопотання Сергієнка Ю.Р. було відмовлено.

Представник відповідача та третьої особи - адвокат Льовочкіна В.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала з підстав, викладених нею у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, з огляду на наступні обставини.

Так, судом першої інстанції встановлено, 05.02.2013 р. між відповідачем ОСОБА_2 (первісний кредитор) та позивачем ОСОБА_1 (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належать первісному кредиторові, і стає кредитором за договорами безвідсоткової позики на поворотній основі, а саме: договорами від 22.10.2007 р., 24.07.2007 р., 30.10.2007 р., 01.11.2007 р., 01.12.2007 р., 02.01.2008 р., 01.02.2008 р., 03.03.2008 р., 01.04.2008 р., 01.05.2008 р., 01.06.2008 р., 01.08.2008 р., 01.09.2008 р., укладеними між первісним кредитором і Товариством з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя» (боржник), та договором поруки № 280509/4 від 28.05.2009 р., укладеним між первісним кредитором, боржником та Акціонерним банком «Синтез» (основне зобов`язання). За цим договором новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним зобов`язанням на суму 15 372 352,87 грн. (розділ 1 Договору).

Відповідно до пп. 2.1, 2.2 Договору згідно з відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду у розмірі 15 372 352,87 грн. Строк сплати винагороди становить три роки (1 095 календарних днів) після дня набрання чинності цим договором.

Згідно пункту 5.1 Договору, він набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Встановлено також, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.02.2013 р. у справі № 520/1861/13-ц, що набрала законної сили, задоволено заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 про заміну сторони виконавчого провадження по цивільній справі № 1512/9774/2012 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя» про стягнення заборгованості; здійснено заміну сторони виконавчого провадження ОСОБА_2 по справі № 1512/9774/2012 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя» про стягнення заборгованості на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (т. 2 а.с. 36).

Зі змісту ухвали Київського районного суду м. Одеси від 20.02.2013 р. вбачається, що 12.02.2013 р. представник заявника звернувся до суду із означеною заявою, в якій просив суд замінити сторону виконавчого провадження № 35779487, а саме: первісного стягувача ОСОБА_2 ОСОБА_1 . Свої вимоги мотивував тим, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 1512/9774/2012 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя» про стягнення заборгованості; рішенням суду від 01.08.2012 р. позов задоволено, видано виконавчий лист; 08.01.2013 р. головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стояновим Романом Васильовичем при примусовому виконанні виконавчого листа № 1512/9774/2012 року від 20.12.2012 р. винесена постанова про об`єднання виконавчого провадження у зведене, за яким боржником є Товариство з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя», стягувачем є ОСОБА_2 ; крім того представник заявника посилався на те, що 05.02.2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення права вимоги; відповідно до вказаного договору ОСОБА_1 набув права кредитора, у зв`язку з чим представник заявника звернувся до суду з даною заявою.

Судом при вирішенні питання про заміну сторони виконавчого провадження по цивільній справі № 512/9774/2012 р. за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя» про стягнення заборгованості було встановлено, що 20.07.2012 р. ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом і просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя» заборгованість за договорами позики та компенсацію витрат за договором поруки в сумі 15 372 352,87 грн., що складається з: 13 124 001,29 грн. загальної суми заборгованості за договорами позики з урахуванням інфляції, пені та 3 % річних; 2 248 351,58 грн. загальної сума заборгованості компенсації витрат за договором поруки з урахуванням інфляції, пені та 3% річних. Свої вимоги позивач мотивував тим, що протягом 2007-2009 років між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя» було укладено низку договорів безвідсоткової позики на поворотній основі, а саме: договори від 22.10.2007 р., 24.10.2007 р., 30.10.2007 р., 01.11.2007 р., 01.12.2007 р., 02.01.2008 р., 01.02.2008 р., 03.03.2008 р., 01.04.2008 р., 01.05.2008 р., 01.06.2008 р., 01.08.2008 р., 01.09.2008 р., відповідно до зазначених договорів позивач, як засновник Товариства з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя», надав відповідачу безвідсоткові позики на поворотній основі на загальну суму 6 812 479,10 грн., 27.05.2009 р. між позивачем та відповідачем до кожного із укладених договорів було укладено додаткові угоди (додаються), відповідно до яких до договорів вносилися зміни щодо терміну повернення позик, а саме: було встановлено єдиний термін повернення - до 15.05.2011 р., встановлювалася відповідальність за несвоєчасне повернення сум позики - у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день такого прострочення; рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.08.2012 р. позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі, а 20.12.2012 р. видано виконавчий лист; 08.01.2013 р. головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стояновим Романом Васильовичем при примусовому виконанні виконавчого листа № 1512/9774/2012 р. від 20.12.2012 р. винесена постанова про об`єднання виконавчих проваджень у зведене, де стягувачем є ОСОБА_2 .

Суд, задовольняючи заяву представника заявника про заміну сторони виконавчого провадження, виходив із того, що 05.02.2013 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про відступлення права вимоги, на підставі якого ОСОБА_1 набув права кредитора у зобов`язанні.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу для визнання правочину недійсним, посилався на його фіктивність, тобто укладення без наміру створення правових наслідків для обох сторін.

В той же час, доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем надано суду не було. Сторона відповідача, зі свого боку, було надано суду докази, які спростовують доводи позивача щодо фіктивності правочину.

Згідно частин 1 та 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такі висновки наведено Верховним Судом України у постановах: від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16, Верховним Судом у складі першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27 березня 2019 року у справі №607/15555/17-ц.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зазначено наступне:

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Відповідно до статті 76 ЦПКУкраїни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Змістом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Судом першої інстанції вірно встановлено на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 20.02.2013 р., що кредитора ОСОБА_2 було замінено ОСОБА_1 у виконавчому провадженні стосовно вимог до ТОВ «Лазурне узбережжя» саме у зв`язку із укладенням між ними Договору про відступлення права вимоги від 05.02.2013 року.

Крім того, матеріалами справи підтверджено реалізацію ОСОБА_1 своїх вимог до ТОВ «Лазурне узбережжя» шляхом набуття права власності на квартири у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено Інформаційними довідками.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, про необґрунтоване не проведення допиту свідка ОСОБА_5 , оскільки у справі достатньо доказів, для встановлення обставин, які на думку позивача можуть бути підтверджені поясненнями свідка.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Н.В. Ігнатченко