ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4466/21 Справа № 175/1818/19 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що 27 лютого 2017 року вона передала у власність ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 568808,00 грн. та останній зобов`язався повернути вказану позику в строк до 31 грудня 2017 року, що підтверджується відповідною розпискою від 27 лютого 2017 року. В установлений строк позика повернута не була, позивачка направила на адресу відповідача вимогу про негайне повернення суми боргу, однак письмова вимога залишена без уваги.

Враховуючи викладене ОСОБА_2 просила стягнути грошові кошти за договором позики від 27 лютого 2020 року у розмірі 568 808,00 грн..

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі та стягнуто на її користь з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 568 808,00 грн..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачка в дійсності не надавала грошових коштів, написана розписка є безгрошовою та була отримана останньою у неправомірний спосіб, а саме під впливом насильства, що є підставою для визнання вказаного правочину недійсним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 27 лютого 2017 року ОСОБА_2 за договором позики передала у власність ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 568808,00 грн., а останній зобов`язався повернути вказану позику в строк до 31 грудня 2017 року.

Встановлено, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, в зв`язку із чим позивачка направила на адресу відповідача вимогу про негайне повернення суми боргу, яка залишена відповідачем без уваги.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Вимогами ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК У України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст. 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

На підтвердження наявності між сторонами даного боргового зобов`язання, позивачка в судовому засіданні надала суду оригінал розписки відповідача, яка повністю відповідає змісту долученої до матеріалів справи копії даної розписки та сумі позики, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Розписка написано власноручно позичальником - відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом.

У свою чергу ОСОБА_1 не спростовано розписку позичальника, яка посвідчує передання йому визначеної у розписці грошової суми.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Встановивши, що ОСОБА_1 зобов`язання за договором позики не виконав, та отримані грошові кошти позивачці не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивачки суми позики, яка згідно з розпискою становить 568 808,00 грн..

Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції у порушення норм процесуального правам не повідомив його про розгляд справи, - колегія суддів вважає необґрунтованими, так як з матеріалів справи вбачається, що відповідач знав про наявність вказаного спору та слухання справи. Більш того, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Твердження апелянта в скарзі про те, що позивачка в дійсності не надавала грошових коштів, написана розписка є безгрошовою та була отримана останньою у неправомірний спосіб, а саме під впливом насильства, що є підставою для визнання вказаного правочину недійсним, - колегія суддів вважає безпідставними, так як відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано жодного доказу на спростування позовних вимог, а тому вказані доводи є лише припущеннями і не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ..

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко