РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук А.М.,

а також сторін провадження:

представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Ільківа М.М.,

представника ПрАТ «Страхова компанія «Перша»» - Алєксєєва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Володимир-Волинський в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша»» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування,-

ВСТАНОВИВ:

05 листопада 2020 року до Володимир-Волинського міського суду Волинської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 та її дочки ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша»» (далі - ПрАТ «СК «Перша»») про стягнення страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення їх виплати. Загальна ціна позову становить 66 006, 53 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок ДТП, що мала місце 20 вересня 2019 року на автодорозі «Устилуг-Луцьк-Рівне» за участю автомобіля «Вольво», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , загинув велосипедист - ОСОБА_4 (чоловік позивача ОСОБА_1 і батько позивача ОСОБА_2 ).

Цивільна правова відповідальність водія ОСОБА_3 застрахована відповідачем ПрАТ «СК «Перша»».

06 листопада 2019 року на адресу відповідача направлено заяву про виплату позивачам страхового відшкодування в розмірі 58 469, 70 грн., з яких 50076 грн. - моральна шкода, 7720 грн. - витрати на поховання, 673, 70 грн. - витрати на лікування.

Листом № 2817/с від 11 лютого 2020 року відповідач повідомив позивачів про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування до надання йому остаточного рішення у кримінальній справі за фактом ДТП відповідно до п. 36.2 ст.36 Закону України Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вважаючи вказані дії відповідача незаконними, позивачі просили суд стягнути з нього страхове відшкодування, а також пеню, 3 % річних та інфляційні втрати за затримку його виплати. Зокрема, на користь ОСОБА_1 просили стягнути страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 25038 грн., витрати на поховання в розмірі 7720 грн., витрати на лікування в розмірі 673, 70 грн., пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ на суму 33453 грн., 3 відсотки річних у розмірі 632 грн. та інфляційні втрати у розмірі 332, 80 грн.; на користь ОСОБА_2 просили стягнути страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 25038 грн., пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ на суму 2505, 17 грн., 3 відсотки річних у розмірі 473,32 грн. та інфляційні втрати у розмірі 249, 24 грн. Крім того позивачі просили стягнути на користь кожного з них по 7000 грн. на відшкодування понесених ними судових витрат за надання професійної правничої допомоги.

Ухвалою суду від 06 листопада 2020 року відкрито провадження та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У встановлений судом строк представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву в якому він проти позову заперечив. Вказав, що спірні правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідач не відмовляв позивачам у виплаті страхового відшкодування, а лише вказав про відстрочення його виплати в зв`язку з тим, що позивачами не були відразу надані всі документи, які необхідні для розгляду справи. Крім того, посилаючись на ч.2 п.36.2 ст.36 Закону вказав, що перебіг строку виплати страхового відшкодування в даному випадку припиняється до набрання законної сили рішенням у кримінальному провадженні, що було розпочато за фактом даної ДТП. Також звернув увагу, що позивачами не підтверджено документально відповідним закладом охорони здоров`я витрат на лікування потерпілого. У зв`язку з безпідставністю основних позовних вимог, відповідач також вважає безпідставними вимоги про нарахування штрафних санкцій, а також безпідставними та завищеними витрати на професійну правничу допомогу.

Судом задоволено клопотання обох представників щодо проведення судового засідання у справі в режимі дистанційного провадження (відеоконференції) поза межами приміщення суду.

У судових засіданнях представник позивачів позов підтримав повністю, просив його задовольнити. Звернув увагу суду на те, що Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає виключний перелік документів, необхідних для долучення до заяви про виплату страхового відшкодування, і в цьому переліку відсутні відомості про обов`язок позивачів подавати страховій компанії вирок суду або інше рішення у кримінальному провадженні. Додатково вказав на судову практику у подібних справах, яка вирішується на користь позивачів незалежно від наявності кримінального провадження щодо розслідування фактів ДТП.

Представник відповідача у судових засіданнях позов заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково наголосив, що відповідач не відмовляв позивачам у виплаті страхового відшкодування, а лише зупинив розгляд їх заяв про виплату страхового відшкодування. Зазначив, що обставини ДТП встановлені остаточним рішенням у кримінальному провадженні можуть впливати на розмір страхового відшкодування. З даного приводу також звернув увагу на судову практику у подібних справах, де позови задовольняються на користь страхових компаній. Усно клопотав під час судового розгляду про витребування із Володимир-Волинського РВП ГУНП у Волинській області інформації про стан розслідування кримінального провадження за фактом ДТП, що відбулось 20 вересня 2019 року за участі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . Крім цього, вказав на невірність проведеного позивачами розрахунку штрафних санкцій за прострочення виплати страхового відшкодування, оскільки він проведений не з дня отримання відповідачем заяви про виплату страхового відшкодування, а з дня її подання позивачами.

Зважаючи на категоричні заперечення представника позивачів щодо клопотання про витребування інформації про стан розслідування кримінального провадження, яке було заявлене представником відповідача з порушенням строків, визначених п.4 ч.2 ст.43, ч.3 ст.83 ЦПК України, було необґрунтованим за критеріями, передбаченими ст.84 ЦПК України, суд протокольною ухвалою залишив його без задоволення, констатувавши при цьому порушення порядку подання доказів і їх витребування, а також необхідності дотримання сторонами у цивільному процесі принципів змагальності сторін, передбачених ч.ч.3-4 ст.12, ч.ч. 5, 7 ст.81 ЦПК України, та диспозитивності цивільного судочинства, згідно ч.ч.2-3 ст.13 ЦПК України.

Відтак, з`ясувавши позиції сторін, вивчивши наявні матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні юридичні факти та правовідносини, що їх супроводжують.

Позивач ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_4 , що підтверджено у справі копіями сторінок її паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , а також свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 (а.с.7, 9).

Відповідно копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 стверджується про те, що позивач ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_4 (а.с.10).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000638, внесеного 20 вересня 2019 року за ч.1 ст.286 КК України, цього дня близько 11 години, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Вольво», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Луцьк автодорогою Н-22 «Устилуг-Рівне», в межах населеного пункту с. Фалемичі Володимир-Волинського району, здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 , котрий виїхав з другорядної дороги й рухався зліва направо в напрямку смуги руху зазначеного автомобіля, внаслідок чого останньому було завдано тілесні ушкодження і він був доставлений для надання медичної допомоги до Володимир-Волинського ТМО (а.с.22).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії НОМЕР_6 (а.с.14).

Причиною смерті згідно лікарського свідоцтва про смерть № 102 від 21 вересня 2019 року стала відкрита черепно-мозкова травма. Смерть настала на автодорозі (а.с.16).

Наданими позивачами копіями свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_7 , а також свідоцтв про смерть серії НОМЕР_8 та серії НОМЕР_9 (а.с.11-13) засвідчено, що батьки загиблого ОСОБА_4 померли задовго до ДТП, а довідками про склад сім`ї № 803 від 01 жовтня 2019 року та № 947 від 01 листопада 2019 року стверджується про те, що лише позивачі були членами його сім`ї та до дня смерті останнього спільно із ним проживали (а.с.20, 21).

Відповідно до копії товарного чеку № 64 від 21 вересня 2019 року, виданого ФОП ОСОБА_5 вартість придбаних позивачем ОСОБА_1 у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ритуальних товарів для поховання склала 7720 грн. (а.с.18, 19).

Наданими позивачами копіями фіскальних чеків № 2651 та 2664 від 20 вересня 2019 року стверджується факт придбання в аптеці ліків та медичних препаратів на загальну суму 673, 70 грн. (а.с.17).

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Вольво», р.н. НОМЕР_1 , на момент ДТП застрахована ПрАТ «СК «Перша»», поліс № АМ8798062, що підтверджується даними з офіційного інтернет-сайту Моторного (транспортного) страхового бюро України та відповідачем не заперечується (а.с.23).

06 листопада 2019 року представником позивачів на адресу ПрАТ «СК «Перша»» направлена заява про виплату страхового відшкодування, а саме моральної шкоди в сумі по 25038 грн. для позивачів, а крім того 7720 гривень витрат на поховання та 673, 70 грн. для позивача ОСОБА_1 , які вони зазнали внаслідок смерті потерпілого ОСОБА_4 від ДТП, що мала місце 20 вересня 2019 року. До заяви долучено документи щодо смерті ОСОБА_4 , документи що підтверджують родинні відносини померлого з позивачами, їхні витрати на поховання та лікування померлого, відомості про страхування транспортного засобу, довіреності представника (а.с.6).

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами те, що вказану заяву про виплату страхового відшкодування відповідач отримав та зареєстрував у себе 12 листопада 2019 року. На підставі ч.1 ст.81 ЦПК України судом вказану обставину визнано такою, що не підлягає доказуванню.

11 лютого 2020 року (повторно) ПрАТ «СК «Перша»» надано повідомлення представнику позивачів № 2817/с про зупинення строків розгляду заяви позивачів про виплату страхового відшкодування від 06 листопада 2019 року у зв`язку із розслідуванням кримінального провадження № 0000638 за фактом ДТП на підставі п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до дати коли страховику стане відоме про набрання законної сили відповідним рішенням суду. Крім того відповідач вказав представнику позивача про необхідність подання додаткових документів для підтвердження витрат на лікування потерпілого відповідним закладом охорони здоров`я на підставі ст.24.1 цього ж Закону України (а.с.26).

25 червня 2020 року відповідачем в адресу представника позивачів також скеровувалось нагадування № 2079/с про необхідність документів для прийняття рішення по справі № ЦВ0319526, яке за змістом є аналогічним вищеописаному повідомленню № 2817/с від 11 лютого 2020 року (а.с.27).

07 серпня 2020 року представником позивачів скеровано відповідачу досудову вимогу про виплату страхового відшкодування № 000814/20, відповідь на яку до матеріалів даної справи не долучено (а.с.29).

Згідно доводів позовної заяви, які відповідачем не спростовані на момент звернення позивачів до суду страхове відшкодування не було виплачено, а ні повністю, а ні частково.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 89 ЦПК України, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статей 509, 525 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.п.1 та 3 ч.2 статті 11 ЦК України, договори та інші правочини, а також завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. Частино 3 цієї ж норми передбачено, що цивільні права та обов"язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 979, 980 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до частини першої статті 981 ЦК України, договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

У відповідності із статтею 982 ЦК України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Статтею 984 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі страхування є страховик та страхувальник. Страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. Страхувальником може бути фізична або юридична особа.

Згідно ч.ч.1-2 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до положень, ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом з тим, відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно ст.999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Згідно п.2.1 пункту 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон 1961-IV), відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Отже, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним нормативно-правовим актом та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV, страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом 1961-IV покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно п.27.1. ст.27 Закону 1961-IV, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п.27.3. ст.27 Закону 1961-IV, страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

За доводами представника відповідача, вказаний розмір страхового відшкодування може бути зменшений із застосуванням ч.2 ст.1193 ЦК України в разі встановлення у кримінальному провадженні грубої необережності потерпілого.

Суд не погоджується із такою позицією представника страхової компанії зважаючи на наступне.

На підставі ч.2 ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Конструкція диспозиції частини 2 статті 1193 ЦК України, передбачає загальне правило можливості зменшення розміру відшкодування заподіяної шкоди потерпілому у деліктних правовідносинах, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшення шкоди.

При цьому тією ж нормою законодавець визначив, що вона застосовується, якщо інше не встановлено законом.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Цивільного кодексу України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

В даному випадку статтею 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прямо передбачено, що він є спеціальним нормативно-правовим актом, а його статтею 27 безпосередньо встановлено розмір страхового відшкодування моральної шкоди, який страховик зобов`язаний виплатити у зв`язку із смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).

При цьому суд враховує, що між позивачами та страховою компанією відсутні будь-які деліктні правовідносини.

У відповідності до положень статті 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фонді.

Законодавство про страхування не ототожнює поняття «відшкодування заподіяної шкоди потерпілому» із термінами «страхова сума», «страхова виплата» та «страхове відшкодування». Останні мають інший зміст та виникають виключно із правовідносин страхування, а не деліктних правовідносин.

На підставі статті 9 Закону України «Про страхування», страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Страхові виплати за договором страхування життя здійснюються в розмірі страхової суми (її частини) та (або) у вигляді регулярних, послідовних виплат обумовлених у договорі страхування сум (ануїтету). Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Цим же спеціальним законодавством, яке регулює правовідносини у сфері страхування, також визначено випадки обмеження відповідальності страховика, яке може призвести до його звільнення від обов`язку виплати страхового відшкодування або зменшення суми страхового відшкодування.

Зменшення суми страхового відшкодування у відносинах страхування, як добровільного, так і обов`язкового, пов`язується виключно із застосуванням франшизи.

Франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (стаття 9 Закону України «Про страхування»).

На підставі п.12.1 статті 12 Закону 1961-IV, розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Проте, у відповідності п.12.2 статті 12 Закону 1961-IV, франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується.

Отже, зважаючи на вимоги статті 27 Закону 1961-IV, а також те що на день настання страхового випадку (20 вересня 2019 року) розмір мінімальної заробітної плати становив 4173 грн., загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди в зв`язку зі смертю ОСОБА_4 становить 50076 грн. (12х4173).

З огляду на відсутність у померлого ОСОБА_4 батьків та інших дітей, позивачами, як його дружиною та дочкою, вірно розраховано розмір страхового відшкодування моральної шкоди в розмірі 25038 грн. для кожної особи.

На підставі пункту 27.4 статті 27 Закону 1961-IV, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Отже, у суду також не викликає сумніву сума витрат на поховання в загальному розмірі 7720 грн. за придбані ритуальні товари, яка підтверджена у справі належними доказами та співвідноситься з вимогами пп. 27.4 - 27.5 ст.27 Закону 1961-IV.

У відповідності до п.24.1 ст.24 Закону 1961-IV, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Подані позивачами фіскальні чеки № 2651 та 2664 від 20 вересня 2019 року за придбання в аптеці ліків і медичних препаратів на загальну суму 673, 70 грн. не підтверджені у справі документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Виключно документальне підтвердження закладу охорони здоров`я про лікування потерпілого також може бути підставою для виплати витрат на лікування потерпілого у мінімально встановленому розмірі згідно п.п.24.2-24.3 статті 24 Закону 1961-IV, в разі неподання документів, що підтверджують розмір таких витрат.

У відповідності до положень ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачами у справі жодним чином не підтверджено факту перебування ОСОБА_4 на лікуванні. Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 102 від 21 вересня 2019 року, ОСОБА_6 помер не у стаціонарі, а в іншому місці - «автодорога», а лікарем було констатовано лише його смерть.

Дані обставини є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача витрат на лікування потерпілого, оскільки вони не були у справі належним чином підтвердженими.

В той же час, суд вважає, що позиція страховика про припинення перебігу визначеного законом строку для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування ґрунтується, як на нормах закону, так і на матеріалах справи.

Так, згідно п.36.2 ст.36 Закону 1961-IV, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

- у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його...

- у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Згідно частини 2 цього ж пункту, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Доводи представника позивачів щодо неможливості ототожнення понять «кримінальна справа» та «кримінальне провадження», суд вважає недостатніми.

Термін «кримінальне провадження» у законодавстві вперше було застосовано у Кримінальному процесуальному кодексі в редакції від 13 квітня 2012 року.

Раніше, Кримінально-процесуальний кодекс України (в редакції 1960 року) визначав аналогічне поняття терміном «провадження у кримінальних справах».

Як зазначалось вище, Закон 1961-IV було прийнято 01 липня 2004 року. Норма, якою встановлено випадки припинення перебігу строку для прийняття рішень про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування не змінювалась.

Так само, зокрема вказані норми не змінювалися і у Конституції України, яка визначає термін «розслідування кримінальної справи» (наприклад стаття 31), де під поняттям кримінальної справи презюмується не сукупність документів, які містяться у ній, а усі стадії кримінального процесу.

Аналіз п.36.2 ст.36 Закону 1961-IV в розрізі тлумачення кримінального процесуального законодавства України дає всі підстави вважати кримінальною справою - сукупність процесуальних дій, що вчиняються компетентними правоохоронними органами та судом у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (кримінального правопорушення), а не матеріали (сукупність документів) цього кримінального провадження, яке перебуває на розгляді в суді.

З матеріалів справи встановлено, що за фактом страхового випадку 20 вересня 2019 року органами досудового розслідування розпочато кримінальне провадження № 0000638 з кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Сторонами до часу ухвалення даного рішення не надано суду інформації про стан розслідування вказаного кримінального провадження, отже у суду відсутні будь-які підстави стверджувати про прийняте у ньому будь-яке остаточне процесуальне рішення, яке вступило у законну силу.

На думку суду, виходячи з завдань кримінального процесу, саме під час розгляду кримінальної справи суд при ухваленні вироку або орган досудового розслідування або прокурор при закритті кримінального провадження з підстав, передбачених законом, повинні встановити та відобразити у відповідному вироку чи постанові наявність або відсутність причинно-наслідкового зв`язку між ДТП, що мала місце 20 вересня 2019 року та фактом смерті потерпілого ОСОБА_6 , наявність або відсутність обставин непереборної сили, що спричинили ДТП, відсутність в діях потерпілого під час ДТП будь-якого умислу, оскільки відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду лише якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а вказані обставини у відповідності до положень ст.91 КПК України, відносяться до предмету доказування у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.32.1 статті 32 та п.п.37.1.1 п.37.1 статті 37 Закону 1961-IV, встановлення цих же обставин є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

У відповідності до статті 219 КПК України, законом чітко обмежено строки досудового розслідування, які не можуть тривати протягом невизначеного часу.

Наявність кримінального провадження є лише підставою для припинення перебігу строків, визначених п.36.2 ст.36 Закону 1961-IV для прийняття страховиком одного із двох рішень, визначених цією ж нормою: 1. про здійснення страхового відшкодування; 2. про відмову у здійснення страхового відшкодування.

Аналіз змісту вказаної норми дає підстави вважати, що припинення перебігу строків відбувається автоматично та не залежить від волевиявлення страховика. Відновлення перебігу вказаного строку пов`язується законодавцем із днем коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у кримінальній справі законної сили.

Згідно п.36.7. Закону 1961-IV, рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Таким чином, остаточне рішення у кримінальному провадженні в даному випадку є одним з ключових документів, необхідних для виплати страхового відшкодування, а отже суд вважає позицію страховика правомірною та обґрунтованою фактичними обставинами справи і нормами законодавства, яке в даному випадку застосовується як спеціальне.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що обов`язок відповідача виплатити страхове відшкодування у даній справі виникає лише після отримання ним у своє розпорядження остаточного рішення у кримінальному провадженні № 0000638.

Також, суд в цілому погоджується з позицією відповідача про передчасність звернення позивачів з цим позовом до суду. На момент пред`явлення позову - 05 листопада 2020 року, відповідач, вирішуючи питання про виплату страхового відшкодування позивачу, діяв у спосіб та у межах строків, визначених Законом № 1961-IV, не допустивши порушення прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У контексті положень статті 4 ЦПК України зазначене є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на те, що суд не знайшов підстав для задоволення основних позовних вимог, похідні вимоги про застосування штрафних санкцій за прострочення основного зобов"язання також є безпідставними.

Між тим, суд звертає увагу, що неприйняття відповідачем у передбачені законом строки рішення про виплату страхового відшкодування або відмова у його виплаті не позбавляє права позивача на звернення до суду з аналогічним позовними вимогами у майбутньому, оскільки фактично зміняться підстави позову.

В зв`язку із відмовою у задоволені позовних вимог, відсутні також підстави для покладення на відповідача судових витрат позивачів.

У контексті ч.7 ст.82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. За вказаних обставин подані сторонами судові рішення у інших справах не становлять преюдиції при ухваленні даного рішення.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 12, 19, 264-265, 268, 274, 279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша»» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через Володимир-Волинський міський суд Волинської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 лютого 2021 року.

Головуючий (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя Володимир-Волинського міського суду І.Р. Вітер