П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року

м. Рівне

Справа № 556/986/19

Провадження № 22-ц/4815/63/21

Головуючий у Володимирецькому районному суді

Рівненської області: суддя Іванків О.В.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(повним текстом):

15.10.2020 у смт. Володимирець Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: Рівненське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному будівництву";

відповідач1: ОСОБА_1 ;

відповідач2: ОСОБА_2 ;

за участі: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом Рівненського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному будівництву" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року в суд звернулося Рівненське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному будівництву" (далі - Фонд молодіжного будівництва) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Мотивуючи вимоги, вказувалося, що 19 жовтня 2005 року між сторонами було укладено кредитний договір №159, за умовами якого позивач надав ОСОБА_1 прямий (адресний) цільовий кредит у розмірі 163 593 гривні (або 122 697 гривень з огляду на 25-відсоткове пільгове зарахування бюджетних коштів) зі строком повернення 120 кварталів з дати його укладення. 03 жовтня 2005 року між ТОВ "Рівнемолодьжитлокомплексбуд" та відповідачем1 укладено договір про інвестування в будівництво (реконструкцію) житла №3-159, а саме житлового будинку з мансардою по АДРЕСА_1 , який був погоджений і затверджений Фондом молодіжного будівництва.

З моменту одержання кредиту ОСОБА_1 не здійснив жодного платежу за кредитним договором і тому станом на час пред`явлення позову заборгованість склала 122 697 гривень.

Вважаючи достатніми підстави для задоволення позову, просив розірвати кредитний договір №159 від 19 жовтня 2005 року, що укладений між позивачем та сім`єю в особі ОСОБА_1 , а також солідарно стягнути із відповідачів на користь Рівненського регіонального управління Фонду молодіжного будівництва 163 595 гривень кредитних коштів, 18 921, 41 гривні нарахованої пені, 238 633 гривень інфляційних втрат та 60 117, 07 гривень збитків.

13 серпня 2020 року позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, де просив розірвати кредитний договір від 19 жовтня 2005 року №159, що укладений між сторонами, та стягнути солідарно із обох відповідачів на користь Рівненського регіонального управлінняФонду молодіжного будівництва 221 729, 13 гривень, а саме 163 593 гривні наданого кредиту, 17 547, 37 гривень нарахованої пені за несвоєчасне виконання умов договору, 14 723, 37 гривень упущеної вигоди за користування грошовими коштами, 18 646 гривень інфляційних втрат.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2020 року позов задоволено.

Розірвано кредитний договір від 19 жовтня 2005 року №159, що укладений між Рівненським регіональним управліннямФонду молодіжного будівництва та сім`єю в особі ОСОБА_1 .

Стягнуто з відповідачів солідарно на користь Рівненського регіонального управлінняФонду молодіжного будівництва заборгованість за кредитним договором в розмірі 214 509, 74 гривні.

Стягнуто з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь позивача в рівних частках по 3 609, 50 гривень з кожного понесений при пред`явленні позову і документально підтверджений судовий збір.

Позивач: Рівненське регіональне управлінняФонду молодіжного будівництва; 33028 м. Рівне, вулиця Симона Петлюри, 14а; .

Відповідач1: ОСОБА_1 ; прож.: 34314 с. Степангород Володимирецького району Рівненської області; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач2: ОСОБА_2 ; прож.: 34314 с. Степангород Володимирецького району Рівненської області; РНОКПП: НОМЕР_2 .

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, покликається на неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, та порушення норм процесуального права, які призвели до помилкового вирішення справи.

На її обґрунтування зазначалося про хибність стягнення суми кредиту з урахуванням пільги (40 898 гривень), щодо пропуску позовної давності, що потягло за собою стягнення надлишкових 39 132 гривень, стягнення упущеної вигоди у розмірі 14 723, 37 гривень та стягнення 18 646 гривень інфляційних втрат. Так, пункт 7 додатку 2 до кредитного договору містить вказівку про те, що розмір зобов`язань за кредитом складає 122 695 гривень, оскільки 40 898 гривень - це 25 відсотків пільгової суми кредиту, що погашається за рахунок бюджетних коштів. Абзац третій пункту 30 Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №584 від 29.05.2001, вказує, що після отримання зазначених в абзаці першому цього пункту пільг позичальник не може бути їх позбавлений, що, на думку заявника, свідчить про неможливість включення суми у 40 898 гривень до заборгованості за кредитом.

Вважає, що судом залишено без уваги клопотання відповідача1 про застосування позовної давності до спірних відносин, адже за вимогами про стягнення заборгованості зі щоквартальних платежів за час з другого кварталу 2007 року по перший квартал 2016 року в цей матеріально-правовий строк закінчився. Сума ж нарахованих платежів за вказаний період становить 39 132 гривні. Тому стягнення цієї суми є протиправним.

Щодо задоволення вимоги про стягнення упущеної вигоди, то вказувалося про відсутність жодної мотивації для задоволення позову у цій частині. При цьому посилався на постанову Верховного Суду від 03 серпня 2018 року у справі №923/700/17. З урахуванням правил ст. 81 ЦПК України вважав оскаржуване рішення в частині стягнення 14 723, 37 гривень упущеної вигоди необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню. При присудженні інфляційних втрат з відповідачів на користь Рівненського регіонального управлінняФонду молодіжного будівництва, то заявник звертав увагу на те, що сума боргу, яка використана в розрахунку - 163 593 гривень є повною сумою кредиту, хоча інфляційні втрати нараховуються на заборгованість за кредитним договором,тобто на суму несплачених щоквартальних платежів. Отже, сума боргу повинна змінюватися поквартально. Для розрахунку інфляційних втрат за певний період використовується сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу, тобто за квартал, а не індекс інфляції місяця, наступного за місяцем платежу. Порядок розрахунку таких втрат зроблений у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14. Тому вважав, що, не врахувавши помилок, здійснених позивачем при розрахунку інфляційних втрат, суд незаконно стягнув інфляційні втрати у розмірі 3 985, 26 гривень.

Таким чином, ОСОБА_1 переконаний, що сукупний розмір незаконно стягнутих коштів склав 98 738, 63 гривні.

Зважаючи на викладене, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 214 509, 74 гривні, зменшивши суму заборгованості на 98 738, 63 гривні. Тобто рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2020 року оскаржується в частині законності стягнення 98 738, 63 гривні (40 898 гривень пільги, що надавалася позивачам, + 39 132 гривні заборгованості за кредитом, щодо якої сплила позовна давність, + 3 985, 26 гривень нарахованих інфляційних втрат + 14 723, 37 гривень упущеної вигоди). Щодо розірвання кредитного договору та стягнення решти заборгованості за договором, дане судове рішення не оскаржене.

У поданому відзиві Рівненське регіональне управлінняФонду молодіжного будівництва, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому посилається на те, що на виконання кредитного договору №159 від 19 жовтня 2005 року позивачем було перераховано на користь ТОВ "Рівнемолодьжитлокомплексбуд" - забудовника, з яким відповідач1 уклав договір інвестування в індивідуальне будівництво житлового будинку з мансардою, саме 163 593 гривні кредиту. Через невиконання умов зазначеного кредитного договору Фонд молодіжного будівництва в особі Рівненського регіонального управління змушений достроково розірвати укладений з ОСОБА_1 кредитний договір з поверненням усієї суми кредиту до Державного бюджету. Тому відповідач1 втратив пільгу з приводу погашення 25 відсотків кредиту за рахунок бюджетних коштів.

Щодо пропуску позовної давності та стягнення заборгованості за порушення умов кредитного договору, то вказувалося про існування попередніх рішень Володимирецького району - від 29 березня 2012 року і від 07 липня 2016 року, які ОСОБА_1 не оскаржувалися. Тобто пред`явлення позовів переривало позовну давність, починаючи знову перебіг після чергового порушення прав позивача. Отже, правильним є висновок суду про стягнення з відповідачів на користь Рівненського регіонального управлінняФонду молодіжного будівництва 214 509 гривень заборгованості за період з ІІ кварталу 2016 року по І квартал 2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, та пені протягом останнього року перед пред`явленням позову.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказував про помилковість тверджень позивача щодо переривання позовної давності. оскільки ним подавалася заява про перегляд заочного рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 вересня 2016 року, за наслідками якої дане судове рішення скасовано. Ухвалою цього ж суду від 22 травня 2017 року позовну заяву залишено без розгляду через повторну неявку позивача в судове засідання. В подальшому, 22 травня 2017 року, ухвалою Апеляційного суду Рівненської області апеляційну скаргу Рівненського регіонального управлінняФонду молодіжного будівництва визнано неподаною і повернуто йому ж у зв`язку з несплатою судового збору. Тобто залишення позовної заяви без розгляду відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України не зупиняє перебігу позовної давності.

Вважає, що у відзиві позивач не наводить підстав для стягнення пільги, адже дострокове розірвання договору і наявність заборгованості за кредитним договором не є підставою для позбавлення пільги.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника і заперечення позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки відповідачі допустили невиконання зобов`язань за кредитним договором №159 від 19 жовтня 2005 року, що призвело до виникнення кредитної заборгованості у розмірі 214 509, 74 гривні, яка складається із: 163 593 гривень заборгованості за наданим кредитом, 17 547, 37 гривень нарахованої пені за несвоєчасне виконання умов договору, 14 723, 37 гривень упущеної вигоди за користування коштами, 18 646 гривень інфляційних втрат.

Проте з висновками про стягнення упущеної вигоди погодитися не можна.

Як з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не оспорюютсья, 19 жовтня 2005 року між Рівненським регіональним управлінням Фонду молодіжного будівництва та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №159, за умовами якого відповідачу1 було надано прямий (адресний) цільовий кредит у розмірі 163 593 гривні на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 91, 04 м2 відповідно до проекту по АДРЕСА_1 зі строком повернення 120 кварталів з дати укладення кредитного договору.

Позивачем було виконано договірні зобов`язання, а саме 15 грудня 2005 року перераховано кредитні кошти в розмірі 163 593 гривні на рахунок забудовника - ТОВ "Рівнемолодьжитлокомплексбуд", з яким ОСОБА_1 уклав договір №3-159 про інвестування в будівництво індивідуального житлового цегляного будинку з мансардою по АДРЕСА_1 .

В подальшому, 03 вересня 2007 року, закінчений будівництвом житловий будинок за вказаною адресою, що належить ОСОБА_1 , прийнято в експлуатацію, про що свідчить відповідний Акт Державної приймальної комісії.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування належать норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Рівненського регіонального управління Фонду молодіжного будівництва 163 593 гривні заборгованості за кредитом, 17 547, 37 гривень нарахованої пені за несвоєчасне виконання умов кредитного договору, 18 646 гривень інфляційних втрат.

Щодо стягнення 14 723, 37 гривень упущеної вигоди, то колегія суддів вважає рішення суду попередньої інстанції в цій частині таким, що підлягає скасуванню.

Так, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 22, ч.ч. 1, 2 ст. 623 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2018 року у справі №923/700/17 зазначав, що вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком протиправної поведінки. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15, від 09.12.2014 у справі №5023/4983/12).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Норми статей 12 і 81 ЦПК України вказують про здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або при виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки позивач належним чином не обґрунтував своїх вимог про відшкодування упущеної вигоди, відповідних належних та допустимих доказів про завдання йому збитків невиконанням договірних зобов`язань не надав суду, а матеріали справи їх не містять, тому в позові в цій частині слід відмовити.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги в іншій частині, колегія суддів бере до уваги таке.

Відповідно до ст.ст. 11, 509, 526, 530, 599, 610, 629 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність стягнення заборгованості за кредитом з урахуванням суми пільги, то вони на увагу не заслуговують. Так, за умовами кредитного договору №159 від 19 жовтня 2005 року Рівненським регіональним управління Фонду молодіжного будівництва надано на користь ОСОБА_1 163 593 гривні прямого адресного (цільового) кредиту, які позичальник зобов`язався повернути частинами протягом 120 кварталів. За абз. першим пункту 30 Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.2001 №584, позичальникові, який має двох дітей за рахунок бюджетних коштів погашається 25 відсотків суми зобов`язань за кредитом на момент застосування пільги. Розрахунок суми пільги за рахунок Державного бюджету складав 40 898 гривень, що видно із пункту 6 додатку до кредитного договору.

Абзац третій пункту 30 Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.2001 №584, передбачає, що після отримання зазначених в абзаці першому цього пункту пільг позичальник не може бути їх позбавлений, крім випадків, коли пільги були отримані на підставі документів, що містять неправдиві відомості, позичальника позбавлено батьківських прав або надання пільг у судовому порядку визнано неправомірним.Позаяк за положеннями кредитного договору №159 від 19 жовтня 2005 року позивачем було надано позичальникові саме 163 593 гривні кредиту (а не 122 695 гривень, куди не включено суму пільги, - як зазначає заявник), тому на ОСОБА_1 і ОСОБА_2 покладається обов`язок повернути ці кошти, як основний борг за кредитом, внаслідок невиконання ними договірних зобов`язань.При цьому право не повертати пільгу через її погашення за рахунок Державного бюджету виникло би у відповідачів у разі, якби вони добросовісно і належним чином виконували свої зобов`язання за кредитним договором. Тому твердження заявника про протиправність стягнення 40 898 гривень пільги є неспроможним, не відповідає правовій логіці і не суперечить змісту абз. третього п. 30 Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.2001 №584.

Не є обґрунтованими аргументи заявника про пропуск позивачем позовної давності і незаконне стягнення надлишкових 39 132 гривні заборгованості. Так, суд попередньої інстанції в тому числі мотивував своє рішення посиланнями й на розрахунок, який зроблений Рівненським регіональним управлінням Фонду молодіжного будівництва якраз у межах трирічного строку відповідно до ст. 257 ЦК України - з другого кварталу 2016 року по перший квартал 2019 року, чим підставно відхилив клопотання відповідачів про застосування позовної давності і часткову відмову в позові.

Спростовуються правильністю висновків районного суду і покликання ОСОБА_1 на відсутність підстави для стягнення інфляційних втрат.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Решта доводів апеляційної скарги є необґрунтованими і тому колегією суддів залишаються без задоволення.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права через хибну оцінку доказів, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2020 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Рівненського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному будівництву" 14 723 (чотирнадцять тисяч сімсот двадцять три) гривні 37 копійок упущеної вигоди.

Рівненському регіональному управлінню Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному будівництву" відмовити в цій частині позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення заборгованості за кредитним договором.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 23.02.2021

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків