Справа № 283/1932/20
провадження №2/283/73/2021
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 лютого 2021 року Малинський районний суд Житомирської області в складі:

під головуванням судді Ярмоленка В.В.

з секретарем судового засідання Кравець Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Малині цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

11.09.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Малинського районного суду Житомирської області з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Предметом позову є усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Підставою позову є те, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 03.04.1998 року, яке занесене в реєстрову кадастрову книгу 32 під №4604. Іншими співвласниками даного об`єкту нерухомого майна є ОСОБА_4 , якому належить 1/3 частка квартири та ОСОБА_5 , якому також належить 1/3 частина квартири. Відповідач, в свою чергу, чинить перешкоди позивачу у вільному користуванні нерухомим майном, зокрема, не впускає її до квартири, забрав звідти речі ОСОБА_1 та змінив замки у вхідних дверях до помешкання. У зв`язку з цим позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Відтак ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 порушує її право на володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 . Отже, ОСОБА_1 з підстав, передбачених ст.ст.386,391 ЦК України, просить захистити її право власності та усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою, шляхом її вселення до даного житлового приміщення.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, разом з цим в судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на підставі Доручення для надання безоплатної вторинної допомоги №417 від 15.10.2020 року та Довіреності від 15.10.2020 року, який позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

ОСОБА_2 до суду не з`явився, в матеріалах справи міститься заява відповідача про розгляд справи без його участі, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просив відмовити за безпідставністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , залучена до участі у справі ухвалою суду від 04.02.2021 року, в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій висловила свою позицію по справі та просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши наявні докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, заслухавши пояснення сторін, вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі за безпідставністю, виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Відповідно до довідки Малинського районного комунального підприємства з технічної інвентаризації №5382 від 07.12.2020 року, станом на 01.01.2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 в 1/3 частині, ОСОБА_4 1/3 частка та ОСОБА_5 також в 1/3 частині на підставі Свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 03.04.1998 року, яке занесене в реєстрову кадастрову книгу 32 під №4604, інвентарна справа №5382 (а.с.37).

Згідно актуальної на час подання ОСОБА_1 позову до суду інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер 242615397 від 02.02.2021 року, наданої на запит суду, спірна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м. на праві приватної власності у частці 1/1 належить ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11.05.2018 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С., зареєстрованого в реєстрі за №1476 (а.с.40).

Таким чином, єдиним одноособовим власником спірного об`єкту нерухомого майна на даний час є третя особа ОСОБА_3 .

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що в провадженні Малинського районного суду Житомирської області перебувала цивільна справа 283/1224/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Малинського нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Надія Сергіївна, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору міни, укладеного 31 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Малинського нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С., підставою якого було передання ОСОБА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_5 Ѕ частини кожному у власність житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки в обмін на квартиру АДРЕСА_1 без грошової доплати. За результатами розгляду даної справи судом було ухвалено рішення відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 18.12.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції залишено без задоволення, а рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17.09.2019 року без змін.

Мотиви та застосовані норми права.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності.

Так, відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння».

Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю.

Згідно пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, «оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації».

Суд звертає увагу на те, що вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення предметом дослідження є наявність у особи прав на житло. Разом з цим, в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 не порушено жодне право позивача, в тому числі на володіння та користування ОСОБА_1 спірним об`єктом нерухомого майна, оскільки таке право у останньої просто відсутнє. Отже, це не потребує застосування судового захисту та відновлення прав позивача.

Беручи до уваги принцип диспозитивності судового процесу щодо розгляду справи виключно в межах позовних вимог та принцип правової визначеності, заявлені ОСОБА_1 вимоги щодо її вселення до спірної квартири АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню, оскільки дані вимоги безпосередньо впливають на права та обов`язки єдиного одноособового власника квартири ОСОБА_7 , яка залучена до справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5,6 вказаної норми Закону визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд зазначає, що позивач не виконала свого процесуального обов`язку та не надала жодних доказів, які б підтверджували заявлені нею вимоги. Навпаки, в ході судового розгляду справи судом здобуті докази, які спростовують твердження позивача щодо належності їй на праві власності спірної квартири та порушення відповідачем її права на володіння та користування об`єктом нерухомості.

Також суд зазначає, що кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України). Сам факт звернення позивача до суду не свідчить про порушення її прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

При поданні позову до суду ОСОБА_1 невірно визначила відповідача по справі, обрала неефективний спосіб захисту порушеного права, не надала жодних доказів в підтвердження своїх позовних вимог.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 4,5,12,13,83,84,141,268,354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення відмовити повністю за безпідставністю.

Сторони мають право оскаржити рішення суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення до Житомирського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 26 лютого 2021 року.

Суддя