Постанова

Іменем України

30 червня 2021 року

м. Київ

справа № 759/10613/20

провадження № 61-5070св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 02 березня

2021 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов обґрунтований тим, що з 26 червня 2019 року працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух») на посаді начальника комплексу з технічного обслуговування та ремонту засобів зв`язку, навігації та спостереження.

29 квітня 2020 року звернувся до відповідача з заявою про звільнення з посади за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію з 08 травня 2020 року та просив виплатити матеріальну допомогу на підставі пункту 6.25.2 Колективного договору

ДП «Украерорух».

Відповідач листом від 14 травня 2020 року відмовив у виплаті матеріальної допомоги у зв`язку із складним фінансовим станом підприємства та відсутністю коштів.

У відповідь на адвокатський запит від 18 травня 2020 року, відповідач підтвердив, що розмір матеріальної допомоги при звільненні позивача відповідно до пункту 6.25.2 Колективного договору становить 631 600,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача матеріальну допомогу при звільненні у сумі 631 000,00 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 59 449,71 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу при звільненні у розмірі 631 000,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 59 449,71 грн з утриманням обов`язкових податків та зборів у порядку, визначеному Податковим кодексом України, судовий збір у розмірі 840,80 грн, 4 500,00 грн судових витрат на правничу допомогу, а всього 695 790,51 грн.

Рішення мотивоване тим, що відповідач при звільнені позивача не виконав вимоги пункту 6.25.2 Колективного договору, а тому має сплатити матеріальну допомогу, передбачену колективним договором та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 26 жовтня 2020 року у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у позові. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання матеріальної допомоги, передбаченої пунктом 6.25.2 Колективного договору. Разом з тим вважав, що оскільки Колективним договором не визначені строки виплати такої допомоги, а позивач отримав усі інші виплати, належні йому при звільненні, одноразова матеріальна допомога при звільненні не входить у структуру заробітної плати, тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення не підлягають задоволенню, оскільки для притягнення роботодавця до відповідальності, передбаченої

статтею 117 КЗпП України, обов`язковою умовою є вина підприємства.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позову та в цій частині рішення суду першої інстанції залишити в силі, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Крім того, просить стягнути з відповідача понесені витрати на правничу допомогу при розгляді справи в суді апеляційної та касаційної інстанцій.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, від 26 лютого 2020 року у справі

№ 821/1083/17, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, від 18 березня

2020 року у справі № 711/4010/13-ц.

У квітні 2021 року Державне підприємство обслуговування повітряного руху України подало до суду відзив на касаційну скаргуОСОБА_1 , у якому просило відмовити у задоволенні вказаної касаційної скарги, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду апеляційної інстанції є обґрунтованим, ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та з дотримання норм матеріального та процесуального права. Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 безпідставно посилається на постанову Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, оскільки предмет і підстави у справі, яка переглядається, та наведеній заявником є різні. Так у справі № 810/451/17 право позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні виникло в силу статті 44 КЗпП України.

У травні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до суду відповідь на відзивДержавного підприємства обслуговування повітряного руху України, у якому представник просить відхилити доводи, наведені у відзиві, скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та задовольнити позовні вимоги в цій частині, стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу при розгляді справи в суді апеляційної та касаційної інстанцій.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

26 червня 2019 року наказом № 436/о ОСОБА_1 призначено на посаду начальника комплексу з технічного обслуговування та ремонту засобів зв`язку, навігації та спостереження Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

Відповідно до пункту 6.25.2 Колективного договору, укладеного між ДП «Украерорух» та профспілками із змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років у редакції станом на 01 лютого 2020 року, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років -

6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадови оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом за кожний рік. У цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів.

29 квітня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з посади за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію з 08 травня 2020 року, у якій просив виплатити матеріальну допомогу на підставі пункту 6.25.2 Колективного договору.

Наказом від 04 травня 2020 року № 465/о ОСОБА_1 звільнений з роботи з 08 травня 2020 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, проте матеріальна допомога при звільнені не виплачена позивачу.

Суд першої інстанції задовольняючи позов, виходив із того, що відповідач при звільнені позивача не виконав вимоги пункту 6.25.2 Колективного договору та не виплатив матеріальну допомогу при звільнені, а тому така допомога підлягає стягненню в судовому порядку, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання матеріальної допомоги, передбаченої пунктом 6.25.2 Колективного договору. Разом з тим вважав, що оскільки Колективним договором не визначені строки виплати такої допомоги, а позивач отримав усі інші виплати, належні йому при звільненні, одноразова матеріальна допомога при звільненні не входить у структуру заробітної плати, тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення не підлягають задоволенню, оскільки для притягнення роботодавця до відповідальності, передбаченої

статтею 117 КЗпП України, обов`язковою умовою є вина підприємства.

Верховний Суд не погоджується із висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Аналогічні положення містить статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» (далі - Закон № 3356-XII).

Статтею 5 Закону № 3356-XII, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до статті 94 КЗпП Українизаробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов Колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, виходив з того, що матеріальна допомогапередбачена лише умовами колективного договору, який не містить положень щодо строків її виплати. Такі висновки суперечать загальному правилу, встановленому статтю 116 КЗпП України, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Отже, поняттям «всіх сум, що належать йому від підприємства» охоплюються і виплати, передбачені Колективним договором.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги, що тягар доведення відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган). Апеляційний суд констатував відсутність вини роботодавця у виплаті матеріальної допомоги позивачу при звільненні лише відсутністю у Колективному договорі строку проведення такої виплати, хоча повинен був враховувати загальні умови проведення розрахунку при звільненні, визначені законом.

У цій справі роботодавцем не доведено обставин які унеможливили своєчасно виплатити позивачу належні йому при звільнені суми, визначені колективним договором, адже відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Отже, при постановлені оскаржуваного судового рішення апеляційним судом неправильно застосовані норми матеріального права, внаслідок чого безпідставно звільнено роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що роботодавець не виплатив належні при звільнені працівникові суми, а саме матеріальну допомогу, передбачену Колективним договором, тому відповідно до статті 117 КЗпП України має компенсуватипозивачу розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати належних йому сум.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що роботодавцем не виконані вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум у передбачені статтею 116 КЗпП України строки, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, що є підставою для задоволення позову в цій частині, є законним та обґрунтованим.

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо у передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, Верховний Суд на підставі статті 413 ЦПК України дійшов висновку про задоволення касаційної скарги та скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню,то з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню сплачений судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 1 681,60 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу заявила попередній розрахунок витрат на правничу допомогу у розмірі 11 500,00 грн, який складається з підготовки відзиву на апеляційну скаргу

(3 500,00 грн) та представництва інтересів у суді (8 000,00 грн).

На підтвердження цих вимог представник позивача надала копію квитанції до прибуткового касового ордера від 22 січня 2021 року № 2506 на суму 3 500,00 грн.

Крім того, позивач у касаційній скарзі та його представник у відповіді на відзив на касаційну скаргу також просили стягнути з відповідача на користь позивача витрати, понесені на правничу допомогу при розгляді справи в суді апеляційної та касаційної інстанцій.

До касаційної скарги підписаної та поданої позивачем додано копію квитанції до прибуткового касового ордера від 26 березня 2021 року № 2603 на суму 4 500,00 грн.

Також представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 додано до відповіді на відзив копію квитанції до прибуткового касового ордера від 06 травня 2021 року № 0605 на суму 4 500,00 грн.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі

№ 922/445/19.

Виходячи з договору про надання правової допомоги від 18 травня 2020 року

№ 18-05, у якому міститься розрахунок вартості послуг наданих адвокатом, та доданих копій квитанцій до прибуткових касових ордерів на загальну суму

12 500,00 грн, які підтверджують обсяг наданих адвокатом Драган Я. С. послуг та виконаних нею робіт у цій справі у судах апеляційної та касаційної інстанцій, тому Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідач має відшкодувати позивачу дійсні витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 12 500,00 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року в частині вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненніскасувати, рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 26 жовтня 2020 року у цій частині залишити в силі.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 500,00 грн.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 на відшкодування судового збору за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 1 681,60 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко