КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/1037/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/5902/20

17 лютого 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Іваненко Марії Володимирівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року, уваленого під головуванням судді Притули Н.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта», третя особа: Дирекція «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрпошта», третя особа: Дирекція «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 21.07.2020 року, позивач просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ № 366 від 05.12.2019 року «Про впровадження структури управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта» в частині підпункту 2.2 пункту 3, де зазначений начальник автоколони №3;

- визнати незаконним та скасувати наказ №369 від 10.12.2019 року «Про скорочення штату та чисельності працівників та наступне вивільнення» в частині підпункту 1.1 пункту 4 де зазначений начальник автоколони №3 ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ (розпорядження) №119-К про припинення трудового договору (контракту) та звільнення ОСОБА_1 з посади Начальника автоколони №3 Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта» від 10.03.2020 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника автоколони №3 Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта»;

- стягнути з відповідача на користь позивача оплату за час вимушеного прогулу з 10.03.2020 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн.

Вимоги обґрунтовані тим, що з 17.03.2009 року позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем та 03.01.2012 року був переведений на посаду начальника автоколони №3.

Наказом №366 від 05.12.2019 року було впроваджено нову структуру управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта». Потім наказом №366 від 10.12.2019 року було скорочено штат та чисельність працівників.

11.12.2019 року позивач отримав попередження про заплановане звільнення на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач не погоджується із зазначеними наказами та попередженнями оскільки фактично, якщо виходити з наказу №366 від 05.12.2019 року змін в організації виробництва і праці та будь-яких інших змін в діяльності підприємства не відбувається, а автоколона №3 залишається функціонувати, тобто ОСОБА_1 звільнено незаконно.

У наказі № 366 від 10.12.2019 року відсутні посилання і розшифрування підстави скорочення штату, а також відсутній запис про надання або ненадання згоди профспілкового комітету.

Також при звільненні позивача не враховано його переважне право на залишення на роботі, так як позивач має безперервний стаж на роботі понад 10 років, позивач має на утриманні малолітню доньку та є єдиним годувальником, оскільки цивільна дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

Крім того позивач зазначає, що йому спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що він постійно переживає тяжкі душевні страждання, які призвели до постійного стресу, безсоння, роздратованості та зневіри у майбутнє, а тому моральну шкоду він оцінив в розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Іваненко М.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, та стягнути витрати пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Апеляційну скаргу обгрунтовувала тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд не урахував, що позивач має переважне право на залишення на роботі відповідно до ст. 42 КЗпП України.

Вказувала на те, що попередження про заплановане вивільнення не містить дат складання, у попередженнях зазначено, що позивач звільняється 10 березня 2020 року на підставі наказу № 366 від 05.12.2019 року та йому запропонована одна вакансія станом на 11.12.2019 року. Одночасно, п. 1 наказу № 366 від 05.12.2019 року встановлено впровадження з 12 грудня 2019 року нової структури управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта», та п.п. 2.1 п. 2 Наказу, начальнику відділу організації праці та заробітної плати ОСОБА_4, наказано забезпечити введення до штатного розпису з 12.12.2019 року наступних посад: начальника служби охорони праці та пожежної безпеки, виконавця з мобілізаційної підготовки та цивільного захисту. Проте, позивачу зазначені вакансії не пропонувалися. В той же час, відповідачем видається наказ № 369 від 10.12.2019 року «Про скорочення штату та чисельності працівників та наступне вивільнення», однак позивач не був попереджений про наступне звільнення за наказом № 369 від 10.12.2019 в строки передбачені законодавством. Також позивачу не були запропоновані всі вільні вакансії у відповідача за період з 11.12.2019 по 10.03.2020 р.р.

З огляду на вказані обставини, вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Відповідач надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник Іваненко М.В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник АТ «Укрпошта» Шкарупа О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 17.03.2009 року ОСОБА_1 працював в Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта» на посаді начальника відділу технічного контролю та з 03.01.2012 року переведений на посаду начальника автоколони №3.

Наказом № 335 від 20.11.2019 року «Про затвердження структури управління» з метою покращення управління виробничими процесами та забезпечення їх оптимізації була затверджена нова структура управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта».

Згідно наказу, зміни передбачають, зокрема: виведення автоколони №3; перейменування автоколони №4 в автоколону №3.

Листом від 09.12.2019 року дирекція «Автотранспошта» АТ «Укрпошта» повідомила первинну профспілкову організацію про зміну структури згідно з наказом №335 від 20.11.2019 року.В цей же день голова профспілки отримав зазначений лист.

02.12.2019 року відбулось засідання робочої групи по розгляду умов продуктивності праці та кваліфікації працівників на якому відбулось порівняння показників продуктивності праці начальника автоколони №2 ОСОБА_3 та начальника автоколони №3 ОСОБА_1 та зазначено що ОСОБА_3 має вищий рівень кваліфікації, вищий показник продуктивності праці, вищий рівень кваліфікації, відсутність переважного права або інших гарантій на залишення на роботі обох начальників автоколони. А тому враховуючи, що ОСОБА_3 має вищий рівень кваліфікації і продуктивності праці, було визнано ОСОБА_1 таким, що підлягає звільненню за скороченням штатів, оскільки має більш низьку кваліфікацію та продуктивність праці, менший безперервний стаж роботи на даній посаді, менші техніко-економічні показники.

Наказом №366 від 05.12.2019 року «Про впровадження структури управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта» з метою оптимізації функцій та удосконалення структури управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта», підвищення ефективності управління впроваджено з 12.12.2019 року структуру управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта», яка затверджена наказом від 20.11.2019 року №335 «Про затвердження структури управління» та погоджену АТ «Укрпошта» 27.11.2019 року в розрізі структурних підрозділів. Зокрема, у виробничо-експлуатаційний відділ входила автоколона №1, автоколона №2 та автоколона №3 (перейменована автоколона №4).

З штатного розпису з 10.03.2020 року виводились посади: начальник автоколони №3 - 1 од., механік автоколони №3 - 1 од. До 19.12.2019 року мали бути переміщені посади водіїв автоколони №3 до автоколони №2 та відповідно і водіїв автотранспортних засобів у зв`язку з відсутністю істотних змін умов праці.

Крім того, згідно з наказом начальника автоколони №2 до 11.12.2019 року, наказано попередити про істотні зміни умов праці, у відповідності до законодавства України, у зв`язку із передачею до автоколони №2 функцій автоколони №3 (суттєве збільшення виконуваних маршрутів, автотранспортних засобів та штату).

В пункті 5 наказу зазначено про перейменування з 12.12.2019 року автоколони №4 в автоколону №3, для забезпечення послідовності нумерації.

З метою оптимізації функцій та удосконалення структури управління, у зв`язку із впровадженням нової структури управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта», згідно наказу від 05.12.2019 року №366 «Про впровадження структури Управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта» 03.02.2020 року ОСОБА_1 було попереджено про заплановане вивільнення - скорочення його посади, яке відбудеться 10.03.2020 року та заплановане звільнення з роботи згідно п.1 ст.40 КЗпП України та запропоновано для подальшої роботи переведення на посаду провідного інженера з охорони праці та пожежної безпеки з посадовим окладом 8 500,00 грн.

Наказом №369 від 10.12.2019 року «Про скорочення штату та чисельності працівників та наступне вивільнення» з метою оптимізації функцій та удосконалення структури управління, у зв`язку з впровадженням нової структури управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта» згідно наказу від 05.12.2019 року №366 «Про впровадження структури управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта» було наказано ознайомити до 11.12.2019 року працівників, посади яких скорочуються наказом від 05.12.2019 року №366 «Про впровадження структури управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта» про заплановане вивільнення у зв`язку з скороченням чисельності штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України, в тому числі і начальника автоколони №3 ОСОБА_1 . Крім того, в наказі було зазначено про необхідність запропонувати працівникам посади, яких скорочуються, вакантні посади, які будуть в штатному розписі Дирекції на дату ознайомлення, а в разі погодження - перевести, згідно поданих заяв.

11.12.2019 року, 16.12.2019 року та 03.02.2020 року позивача було попереджено про наступне звільнення та запропоновані посади для подальшого переведення.

Позивач не надав згоду на переведення його на вакантні посади.

Наказом №119-к від 10.03.2020 року, ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника автоколони №3 з 10.03.2020 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням чисельності (штату) працівників.

Підставами для видачі наказу зазначено наказ від 05.12.2019 року №366 «Про впровадження структури управління Дирекції», наказ від 10.12.2019 року №369 «Про скорочення штату та чисельності працівників та наступне вивільнення», згода первинної профспілкової організації, протокол від 17.02.2020 №446-09.

В цей же день позивача було ознайомлено із наказом про звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача дійсно відбулась зміна структури управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта», відповідачем дотримані вимоги трудового законодавства щодо вивільнення працівника (при наявності вакантних посад позивач відмовився від переведення на іншу роботу), а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи наказом №369 від 10.12.2019 року «Про скорочення штату та чисельності працівників та наступне вивільнення» з метою оптимізації функцій та удосконалення структури управління, у зв`язку з впровадженням нової структури управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта» згідно наказу від 05.12.2019 року №366 «Про впровадження структури управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта» було наказано ознайомити до 11.12.2019 року працівників, посади яких скорочуються наказом від 05.12.2019 року №366 «Про впровадження структури управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта» про заплановане вивільнення у зв`язку з скороченням чисельності штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України, в тому числі і начальника автоколони №3 ОСОБА_1 . Крім того, в наказі було зазначено про необхідність запропонувати працівникам посади, яких скорочуються, вакантні посади, які будуть в штатному розписі Дирекції на дату ознайомлення, а в разі погодження - перевести, згідно поданих заяв.

11.12.2019 року, 16.12.2019 року та 03.02.2020 року позивача було попереджено про наступне звільнення та запропоновані посади для подальшого переведення.

Позивач не надав згоду на переведення його на вакантні посади.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, Штатним розписом АТ «Укрпошта» Дирекції «Автотранспошта», що був введений 01.07.2019 року і діяв до моменту введення Штатного розпису АТ «Укрпошта» Дирекції «Автотранспошта» - з 01.01.2020 року, підтверджується відсутність посад начальника служби охорони праці та виконавця з мобілізаційної підготовки та цивільного захисту, що в свою чергу спростовують доводи позивача відносно обов`язку відповідача запропонувати йому такі посади. Штатна одиниця виконавця з мобілізаційної підготовки та цивільного захисту взагалі не була затверджена, а з 27.01.2020 року такий структурний підрозділ був виведений з структури управління. При цьому, штатна одиниця начальника служби охорони праці та пожежної безпеки також не була затверджена.

Таким чином, посади начальника служби охорони праці та пожежної безпеки, а також виконавця з мобілізаційної підготовки та цивільного захисту не могли бути запропоновані позивачу, оскільки вони фактично були відсутні, що підтверджується належними та допустимими доказами, та не спростовано позивачем.

Отже, вбачається, що відповідачем було виконано вимоги законодавства щодо запропонування позивачу наявних вакантних посад не пізніше ніж за два місяці до дня вивільнення, тому доводи апеляційної скарги є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивності праці.

02.12.2019 року відбулось засідання робочої групи по розгляду умов продуктивності праці та кваліфікації працівників на якому здійснено порівняння показників продуктивності праці начальника автоколони №2 ОСОБА_3 та начальника автоколони №3 ОСОБА_1 , на якому визначено, що ОСОБА_3 має вищий рівень кваліфікації, вищий показник продуктивності праці, вищий рівень кваліфікації, відсутність переважного права або інших гарантій на залишення на роботі обох начальників автоколони.

Відтак, враховуючи, що ОСОБА_3 має вищий рівень кваліфікації і продуктивності праці, ОСОБА_1 визнано таким, що підлягає звільненню за скороченням штатів, оскільки має більш низьку кваліфікацію та продуктивність праці, менший безперервний стаж роботи на даній посаді, менші техніко-економічні показники.

Як роз`яснено в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається вказаним у переліку (ч. 2 ст. 42 КЗпП України).

Оскільки ОСОБА_1 мав більш низьку кваліфікацію та продуктивність праці, менший безперервний стаж роботи на даній посаді, менші техніко-економічні показники, з урахуванням кваліфікації та продуктивності праці ОСОБА_3 положення ч. 2 ст. 42 КЗпП України не можуть бути застосовані, так як рівні умови продуктивності праці і кваліфікації не були встановлені відповідачем, а позивачем не доведені.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що позивач має переважне право на залишення на роботі відповідно до ст. 42 КЗпП України, є безпідставними.

Стаття 43 КЗпП України визначає, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Судом встановлено, та не спростовано позивачем, що з 01.10.2019 року позивач вийшов із членів профспілки працівників дирекції «Автотранспошта», а відтак згода профспілкової організації на його звільнення не була потрібна.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу №366 від 05.12.2019 року «Про впровадження структури управління Дирекції «Автотранспошта» АТ «Укрпошта» в частині підпункту 2.2 пункту 3, де зазначений начальник автоколони №3 та наказу №369 від 10.12.2019 року «Про скорочення штату та чисельності працівників та наступне вивільнення» в частині підпункту 1.1 пункту 4 де зазначений начальник автоколони №3 ОСОБА_1 , врахувавши, що суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників і власник має право, на свій розсуд, вносити зміни в штатний розпис, визначати чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад. Зрозуміло, при цьому повинні додержуватися правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу за наявності вакантних робочих місць (посад) і згоди працівників, а також правила про завчасне сповіщення виборного органу первинної профспілкової організації про звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного характеру або зв`язку з ліквідацією, реорганізацією підприємства (частина третя ст. 22 Закону «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування, та задоволення апеляційної скарги представника позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іваненко Марії Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.

Головуючий: Судді: