Справа № 306/2322/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Фазикош Г.В., Бисаги Т.Ю.

з участю секретаря: Кекерчень М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Полянської сільської ради на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 вересня 2020 року у складі судді Ганчак Л.Ф., у справі за позовом Полянської сільської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року Полянська сільська рада звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що Полянській сільській раді на праві комунальної власності належить будівля фельдшерсько-акушерського пункту, розташована в АДРЕСА_1 . 20.05.1999 року в даному будинку було зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , яка на той час працювала лікарем в фельдшерсько-акушерському пункті, розміщеному в будинку та її сина ОСОБА_2 , які і на сьогоднішній день значаться в даному будинку зареєстрованими. Після створення наприкінці 2016 року Полянської об`єднаної територіальної громади та входження до її складу села Яківське, відповідач ОСОБА_1 звільнилась з посади лікаря, і з січня 2017 року обидва відповідачі в будинку не проживають.

За вказаних обставин, позивач з підстав передбачених ст.ст 71, 72 ЦПК України просив визнати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком №;4 в с. Яківське Свалявського району Закарпатської області.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 вересня 2020 року позов Полянської сільської ради задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком №4 в с. Яківське Свалявського району Закарпатської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Полянської сільради Свалявського району 1921 (одну тисячу девятсот двадцять одну) грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням в частині відмовленої позовної вимоги, Полянська сільська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення в частині відмови у визнанні ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відмовляючи у позовній вимозі щодо визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судом першої інстанції не враховано обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, а також залишено поза увагою ту обставину, що не проживання ОСОБА_1 в будинку пов`язане зі звільненням її з посади головного лікаря лабораторії с.Плоске та призначення на посаду завідуючої АЗПСМ м.Свалява КНП «ЦПМСД» Свалявської районної ради, тобто її переїздом в інший населений пункт.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність на обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_4 , пояснення відповідача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги щодо визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з поважності причин відсутності ОСОБА_1 протягом останніх шість місяців за адресою АДРЕСА_1 області та недоведеності заявленого позову в цій частині.

З такими висновками суду погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06,

пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява

№ 20082/02, пункт 56, ECHR 2009-...).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Матеріалами справи встановлено, що з рішення Полянської сільської ради від 29.05.2019року №576 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності» та довідки Полянської сільської ради за №936/02-20 від 25.10.2019року, вбачається, що будівля фельдшерсько-акушерського пункту в АДРЕСА_1 є об`єктом комунальної власності Полянської сільської ради (а.с.7,8,9,10).

Згідно наказу Свалявської центральної районної лікарні від 17.09.1998р. №92 сім`ї лікаря педіатра Плосківської СЛД ОСОБА_1 надано для проживання відомчу квартиру, яка знаходиться в приміщенні ФАПу с. Яківське на період її роботи у Свалявській ЦРЛ, зобов`язано ОСОБА_1 встановити електролічильник окремо від ФАПу (а.с.123).

На підставі даного наказу виконавчим комітетом Плосківської сільської ради Свалявського району прийнято рішення від 11.05.1999 року №25, яким вирішено : квартиру в АДРЕСА_1 , яка знаходиться на балансі райлікарні включити (віднести) до числа службових; надати для проживання сім`ї лікаря педіатра Плосківської СЛД ОСОБА_1 службову квартиру, яка знаходиться в приміщенні ФАПу с. Яківське, згідно плану квартири, на період її роботи у Плосківській СЛД; виконкому сільради видати ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове приміщення, при наявності письмової згоди про звільнення займаного жилого приміщення з зміною місця роботи або проживання.

13.09.1999 року ОСОБА_1 виконавчим комітетом Плосківської ради народних депутатів видано ордер на право проживання в житловому приміщенні площею 30.7кв.м. (складається з двох кімнат) ОСОБА_1 і її сім`ї, яка складається з 4 осіб (а.с.109).

З довідки виконкому Полянської сільської ради №2608 від 24.10.2019 року вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 згідно запису погосподарської книги №9, номер об`єкта погосподарського обліку 0582-1 з 20.05.1999року зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

Частиною четвертою ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами та умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин відсутності.

Обґрунтовуючи заявлений позов позивач в позовній заяві зазначає, що відповідач ОСОБА_1 не проживає у вказаному будинку з січня 2017 року.

Однак, позивачем, відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України не подано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували, що відповідач ОСОБА_1 з січня 2017 року без поважних причин не проживає у вказаному будинку.

В підтвердження обставин не проживання відповідача ОСОБА_1 в будинку позивачем долучено до позовної заяви Акт обстеження № 115 від 24.10.2019 року. В даному акті вказано, що в дворогосподарстві за адресою АДРЕСА_1 протягом тривалого часу ніхто не проживає, однак не вказано час, період з якого ніхто не проживає в даному будинку. Крім того, з даного акту вбачається, що таке обстеження проводилося 24.10.2019 року, тобто одноразово, проте в акті вказано, що в будинку тривалий час ніхто не проживає. (а.с.5).

З показань допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_6 також не вбачається, що відповідач ОСОБА_1 з січня 2017 року не проживає у вказаному будинку. Свідок ОСОБА_6 вказав, що він як староста п`яти сіл, в тому числі і с. Яківське, часто їздить в село і не бачив, щоб хтось в будинку проживав. Такі показання свідка не можуть бути взяті до уваги для встановлення судом наявності обставин (фактів), що обґрунтовують заявлені вимоги позивача.

Відповідач ОСОБА_1 пояснила, що вона постійно не могла проживати у наданому їй будинку, в зв`язку з тим, що в АДРЕСА_2 проживала її мати 1924 року народження, яка потребувала стороннього догляду і вона змушена була її доглядати.

Виписками з протоколів ЛКК №46/234, №46/255 від 17.07.2020 року стверджено, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає в АДРЕСА_2 має діагноз : стареча деменція, хвора лежача з 2015 року, за станом здоров`я потребує стороннього догляду, догляд за нею здійснює ОСОБА_1 (а.с.107-108). Тобто, відповідачем ОСОБА_1 доведено, що не проживання її постійно у наданому житловому приміщенні була обумовлена поважними причинами.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням та обґрунтовано в цій частині відмовив у заявленому позові. Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують, ґрунтується на припущеннях і не заслуговують на увагу.

Не заслуговують на увагу також посилання в апеляційній скарзі, що судом залишено поза увагою ту обставину, що не проживання ОСОБА_1 в будинку пов`язане зі звільненням її з посади головного лікаря лабораторії с.Плоске та призначення на посаду завідуючої АЗПСМ м.Свалява КНП «ЦПМСД» Свалявської районної ради, тобто її переїздом в інший населений пункт, оскільки позивачем пред`явлено позов саме з підстав передбачених ст. 71 ЖК УРСР, а не у зв`язку вибуттям відповідача в інший населений пункт (стаття 107 ЖК УРСР).

Правила статей 71 та 107 ЖК УРСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Таким чином рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Враховуючи наведене, апеляційний суд, відповідно до ст. 375 ЦПК України, дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Полянської сільської ради залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 02 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: