ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3343/20 Номер провадження 22-ц/814/544/21Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Гальонкіна С.А., Обідіної О.І.,

секретаря Кальник А.М.,

за участі: представника відповідача Рудич О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2020 року, прийнятого під головуванням судді Шаповал Т.В. в м. Полтава із складанням повного тексту рішення 18 грудня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства « Житлово експлуатаційна організація №2», Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради про визнання права на проживання та користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

У квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду з вказаним позовом. Зазначав, що у 2008 році за згоди ОСОБА_2 поселився у квартирі АДРЕСА_1 та проживав разом з нею як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла Посилався на те, що оскільки він вселився у вказану квартиру зі згоди наймача цієї квартири як член сім`ї, тривалий час у ній проживає, приймає участь у витратах по її утриманню, а після смерті ОСОБА_2 він продовжував дбайливо ставитись до квартири, за власні кошти здійснив ремонт, дана квартира є єдиним місцем його постійного проживання на протязі 10 років, а тому просив визнати за ним право на користування квартирою АДРЕСА_1 , як за членом сім`ї наймача.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмова у задоволенні позову обґрунтована тим, що посилання ОСОБА_1 на те, що він на правових підставах був вселений у спірну квартиру, як член сім`ї наймача ОСОБА_2 , не заслуговує на увагу, адже дані обставини спростовані рішеннямКиївського районного суду м. Полтави від 12.12.2019 року, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2020 року, відповідно до яких ОСОБА_1 виселено із кв. АДРЕСА_1 .

Рішення оскаржив ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що будинок по АДРЕСА_2 належить на праві комунальної власності КП «ЖЕО № 2». Помилковим вважає посилання на рішення Київського районного суду м. Полтави від 12.12.2019 року про його виселення, оскільки під час розгляду цієї справи не досліджувались та не встановлювались факти щодо права ОСОБА_1 на проживання та користування квартирою.

У відзивах на апеляційну скаргу Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради та КП «ЖЕО № 2» вважають рішення районного суду вірним та просять залишити його без змін.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2 « Полтавської міської ради є балансоутримувачем житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 з 02.12.1992 року була зареєстрована у кв. АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 12.12.2019 року, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2020 року ОСОБА_1 виселено із кв. АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обгрунтовував своє право на проживання та користування спірною квартирою тим, що вселився в неї за згоди наймача як член сім`ї ОСОБА_2 , з якою він вів спільне господарство та мав взаємні права та обов`язки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд своє рішення мотивував тим, що посилання ОСОБА_1 на те, що він на правових підставах був вселений у спірну квартиру, як член сім`ї наймача ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки дані обставини спростовані судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР).

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

У відповідності до ст. 12,13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Всупереч вимогам вказаних статей, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, те, що він є членом сім`ї померлої ОСОБА_2 , яка була квартиронаймачем кв. АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою позивач не був зареєстрований, адже він з 26.10.2007р. має реєстрацію в кв. АДРЕСА_3 .

Позивачем не наведено жодних поважних причин, які б перешкоджали з 2008р.оформити реєстрацію свого фактичного місця проживання.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, в справі № 552/6101/19 приймали участь ті самі особі, що і у даній справі, предметом розгляду було виселення ОСОБА_1 із незаконно займаної ним квартири АДРЕСА_1 та встановлено, що зазначена квартира знаходиться у комунальній власності.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 12.12.2019 року, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2020 року виселено ОСОБА_1 із кв. АДРЕСА_1 .

Як рішенням Київського районного суду м. Полтави та і Постановою Полтавського апеляційного суду встановлено, що балансоутримувачем житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 є КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради». Квартира АДРЕСА_4 вказаного будинку не приватизована та належить до комунальної власності.

Крім того, відповідно до вказаних судових рішень вбачається, що у ОСОБА_1 відсутні законні підстави проживання за зазначеною адресою.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.11.2020 року № 233988894, право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 ( а.с.101).

У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги щодо реєстрації права власності на цю фізичну особу, - не заслуговують на увагу, адже питання про залучення його до участі у справі мало вирішуватись у відповідності до вимог ст.51 ЦПК України, однак позивачем відповідного клопотання суду подано не було.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.02.2021 р.

Головуючий-суддя О. В. Прядкіна

Судді: С. А. Гальонкін

О. І. Обідіна