ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/852/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/74/21 Категорія: 311000000 Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року :Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В. О.

За участі секретаря Винник І. М.

учасники справи:

позивач Приватне акціонерне товариство «АЗОТ»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.03.2021 року, постановлене під головуванням судді Позарецької С. М. в залі № 7 Придніпровського районного суду м. Черкаси, 05.03.2021 року, повний текст рішення складений 11.03. 2021 року, у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «АЗОТ» до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

29 грудня року позивач ПрАТ «Азот» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.01.2018 року (справа №711/10233/17) стягнуто з підприємства на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в сумі 45 407,79 грн. та судовий збір в сумі 640 грн. Судове рішення набрало законної сили 17.04. 2018 року.

13.07.2018 року державним виконавцем Придніпровського ВДВС відкрито виконавче провадження № 56769462 про стягнення з підприємства на користь стягувача ОСОБА_1 вказану за судовим рішенням грошову суму з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом.

20.08.2018 року постановою ДВС це виконавче провадження закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням. Під час виконання вказаного виконавчого провадження відповідач ОСОБА_1 отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України, та визначено рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 23.01.2018 року.

Позивач вказує, що повністю виконав вимоги податкового законодавства, дотримався правового механізму оподаткування доходу, як податковий агент, сплатив податок в розмірі 8173 грн. 40 коп. і збір 681 грн. 12 коп. за відповідача ОСОБА_1 за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних коштів колишнього працівника ОСОБА_1 .

Таким чином, позивач ПрАТ «Азот» вважає, що у нього виникло право вимагати від відповідача ОСОБА_1 відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат, а у відповідача ОСОБА_1 відповідне зобов`язання відшкодувати позивачу понесені витрати за сплату податку.

На письмову вимогу від 21.04.2020 року позивача ПрАТ«Азот» до відповідача ОСОБА_1 сплатити ці кошти, останній не відреагував.

Таким чином, позивач ПрАТ «Азот» просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача грошові кошти в сумі 8 854 грн. 52 коп. та понесені судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.03.2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , код НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Азот» м. Черкаси, вул. Першотравнева Героїв Холодного Яру, 72, код 00203826, грошові кошти в розмірі 8 854грн. 52 коп., судовий збір в розмірі 2102 грн. , а всього 10 956 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, безпосередньо в суд апеляційної інстанції, яка зареєстрована у Черкаському апеляційному суді 09 квітня 2021 року Вх. № 3683/21-Вх.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що позивачПрАТ «Азот» умисно, усвідомлюючи, що рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет спору, з тих самих підстав, є підставою для закриття провадження у справі, не надав суду до матеріалів справи постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 квітня 2018 року, яка є чинною, так як подальшому не була оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається, що в наданих позивачем матеріалах до суду першої інстанції, а саме : в рішенні Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 січня 2018 року у справі № 711/102333/17 текст другого аркуша повністю ідентичний тексту третього аркуша, а важливий для суду зміст, який мав міститися на третьому аркуші, взагалі відсутній в матеріалах справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.03. 2021 року, судові витрати позивача в сумі 2 102 грн. покласти на позивача, а судові витрати в сумі 3 153 грн., понесені відповідачем за сплату судового збору за подання апеляційної скарги покласти на позивача, комісійні витрати ПАТ « УКРПОШТА» зі сплати судового збору відповідача в сумі 14 грн. 19 коп. покласти на позивача.

05 травня 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну ОСОБА_1 від позивача ПрАТ « Азот».

У відзиві представник позивача адвокат Савенко Ю. Н. вказує, що згідно норм податкового законодавства в спірних правовідносинах при отриманні доходу у вигляді середнього заробітку, у відповідача ОСОБА_1 виник податковий обов`язок, який виконується ним не безпосередньо, а за допомогою податкового агента у даному випадку позивачаПрАТ «Азот».

Представник позивача вказує у відзиві, що на виконання податкового законодавства, позивачем ПрАТ «Азот» нараховані, утримані та сплачені до бюджету від імені відповідача кошти, які є податком на доходи фізичних осіб у розмірі 8 173, 40 грн., військовий збір в сумі 681,12 грн. Отже, представник позивача вважає, що ПрАТ «Азот» повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу, як податковий агент, сплативши податок і збір за відповідача ОСОБА_1 за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу ОСОБА_1 коштів.

У відзиві зазначається, що суд першої інстанції, належним чином, проаналізувавши всі вимоги податкового законодавства, передбачений законом механізм сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору, а також судову практику Верховного Суду в аналогічних справа, дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 суми коштів у розмірі 8 854, 52 грн. на користь позивача.

Представник позивача у відзиві вказує, що судом першої інстанції вірно та в повному обсязі встановлені обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, досліджено всі наявні, належні та допустимі докази на їх підтвердження, вірно застосовано правові норми до даних правовідносин з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування законного та обґрунтованого судового рішення з підстав, заявлених відповідачем ОСОБА_1 .

Представник позивача ПрАТ «Азот» Савенко Ю. Н. у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.03.2021 року без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача та відповідача, які з?явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення задоволення позовних вимог про стягнення коштів, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог позивачем. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач, отримавши у порядку примусового виконання за рішенням суду суму коштів, набув її частину без достатньої правової підстави, оскільки певна сума коштів, із нарахованих відповідачу підприємством за час затримки, як середній заробіток, повинна була бути сплачена його податковим агентом в дохід держави. Тому суд, враховуючи, що позивачем ПрАТ «Азот» сплачені всі необхідні податки та збори за працівника ОСОБА_1 , прийшов до обґрунтованого висновку, що сплачені позивачем кошти підлягають стягненню із відповідача ОСОБА_1 на користь позивачаПрАТ «Азот».

Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.01.2018 року стягнуто з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку виплати заробітної плати в розмірі 45407 гривень 79 коп. та судовий збір в розмірі 640 грн. (справа № 711/10233/17). Вказане рішення набрало законної сили ( а. с. 6 -7).

Постановою державного виконавця Придніпровського ВДВС ГТУЮ у Черкаській області 13.07.2018 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 711/10233/17 про стягнення з боржника на користь стягувача грошових коштів в сумі 45 407 грн. 79 коп.( а. с. 8)

Постановою державного виконавця від 20.08.2018 року виконавче провадження у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду за виконавчим документом закінчено ( а. с. 9).

Згідно даних довідки про суми податків і зборів, які підлягають утриманню із ОСОБА_1 на користь ПрАТ «АЗОТ» вбачається, що підприємством сплачені всі податки, виходячи із нарахованої суми коштів відповідачу ОСОБА_1 в розмірі 45407 грн. 79 коп., сума нарахованого податку на доходи фізичних осіб становить 8173 гривні 40 коп., військовий збір 681 грн. 12 коп., а всього 8854 грн. 52 коп.

Отже, до виплати ОСОБА_1 підлягала лише сума коштів 36 553 гривні 27 коп., що підтверджується даними довідки від 27.11.2020 року № 1270 та платіжних доручень від 11.10.2018 року № 36460 та № 36461 ( а. с. 10).

Як вбачається із матеріалів справи позивач ПрАТ «Азот» 21.04.2020 року № 301-06/222 звертався із письмовою вимогою до ОСОБА_1 про відшкодування підприємству шкоди у розмірі 8 854 грн. 52 коп. ( а. с. 11), але матеріали справи не містять даних про те, що відповідач ОСОБА_1 відреагував на дану вимогу, оскільки позивач звернувся в суд з позовом про стягнення коштів з ОСОБА_1 у розмірі 8854 грн. 42 коп.

Даний лист вимога від 21.04. 2020 року, надісланий позивачем ПрАТ «Азот» відповідачу ОСОБА_1 цінним листом з описом вкладення, згідно даних трекінгу відправлень «Укрпошта» № 606, був отриманий ОСОБА_1 22 квітня 2020 року (а. с. 12, 13).

Судом встановлено, що позивачПрАТ «Азот», звертаючись в суд із даними позовними вимогами, ставив питання про стягнення коштів із відповідача ОСОБА_1 , які були сплачені ним на виконання вимоги податкового законодавства, дотримуючись правового механізму оподаткування доходу, як податковий агент, сплатив податок за відповідача ОСОБА_1 в розмірі 8173 грн. 40 коп. та військовий збір в розмірі 681 грн. 12 коп. за свій кошт.

Суд, задовольняючи позовні вимоги позивача, прийшов до висновку, щоПрАТ «Азот», не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу ОСОБА_1 коштів, отриманих ним на підставі рішення суду про стягнення з ПрАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 грошових коштів за затримку виплати заробітної плати при звільненні працівника у вигляді середнього заробітку, обґрунтовано поставив вимогу про стягнення даної суми із відповідача ОСОБА_1 , так як вказані кошти повинні бути сплачені до Державного бюджету України за рахунок отриманої суми відповідачем, з якого податок та військовий збір не були відраховані, керуючись нормами ст. 1212 ЦК України.

Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 163 Податкового кодексу України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування.

Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню.

Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, то суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає у рішенні суду.

Разом з тим, як вбачається із доказів, які містяться в матеріалах справи, а саме : із рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.01.2018 року, даним рішенням стягнуто з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку виплати заробітної плати в розмірі 45407 гривень 79 коп., але не вказано, що з вказаної суми утримаються податки та інші обов`язкові платежі, хоча суд першої інстанції зобов`язаний був вказати в рішенні, що стягненню підлягає сума з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом.

Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 вказує, що відповідно до пп. 14.1.48 Податкового кодексу України, заробітна плата - це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку, у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи.

Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку є податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1 ДФ.

Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати, як інші доходи, згідно до п. п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини.

При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127».

Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1, 5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України.

Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 ПК України, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18 відсотків.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Приймаючи до уваги вище викладене, слід звернути увагу, що, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, бо як би працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів.

Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання, у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Згідно до норм ч. 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи, не підлягає поверненню.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується із висновками суду першої інстанції, який також вірно послався на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6-91 цс 14, від 22 січня 20-14 року справа № 6-151 цс 13, постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року справа № 517/ 186/ 17, від 28 березня 2018 року справа № 173/ 166/ 17, від 3 травня 2018 року справа № 473 / 2859 / 17, які підлягають застосуванню в даній справі.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими та правильними висновки суду першої інстанції , який вірно вказав в обґрунтування рішення суду, що відповідно до вимог ст.1215 ЦК України безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов?язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у частині 1 ст. 1215 ЦК України, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Отже, аналізуючи вимоги закону, слід дійти висновку, що закон передбачає два виключення із вказаного правила: по перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Тому відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника, що слідує із загального правила цивільного процесу щодо змагальності сторін.

Районний суд вірно послався, що заробітна плата є винагородою, обчисленою, як правило у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, куди входять всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до гарантій, встановлених законом.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, але не є основною чи додатковою заробітною платою, як не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні положень статті 2 Закону України «Про оплату праці» , тому суд першої інстанції вірно вказав, що на стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні не розповсюджуються вимоги ст.1215 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що слід відзначити, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, не заслуговують на увагу, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції, не ґрунтуються на вимогам закону, оскільки є лише суб`єктивною думкою скаржника, який не вірно трактує вимоги чинного законодавства, яке підлягає застосуванню до даних правовідносин, тому вимога скаржника ОСОБА_1 про скасування рішення районного суду не підлягає задоволенню.

Так, посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що районним судом не враховані підстави, визначені для закриття провадження у справі, оскільки скаржник ОСОБА_1 вважає, що ухвалене рішення з приводу спору між тими самими сторонами , про той самий предмет, з тих самих підстав, є помилковим, оскільки рішення по справі № 711/10233/17 стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, а у даній справі розглядаються вимоги про стягнення коштів сплачених податковим агентом в дохід держави за працівника, який отримав кошти, нараховані у середньому заробітку за час затримки при звільненні працівника, та які підлягають оподаткуванню.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними та необґрунтованими, тому не дають підстав для задоволення вимог скаржника щодо скасування рішення суду першої інстанції, так як рішення суду є законним і обґрунтованим, тому відсутні підстави для його скасування.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог про стягнення коштів, оскільки вказані кошти були сплачені роботодавцем, як податковим агентом, в дохід держави на виконання податкового законодавства.

Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає,що відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення згідно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , тому рішення суд слід залишити без змін.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню судом апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишено без змін, то перерозподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється, тому понесені судові витрати покладаються на сторони.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.03.2021 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Азот» до ОСОБА_1 про стягнення коштів - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 10 червня 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов