справа № 369/6249/20 головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/3144/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 74 310 грн. 23 коп. та 15 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 лютого 2019 року об 11 годині 00 хвилин по проспекту Науки, 94/5 в місті Києві сталась дорожньо-транспортна пригода. Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року винним у даній пригоді визнано ОСОБА_1 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілю марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , було заподіяно матеріальний збиток. Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку від 14 травня 2020 року розмір збитку, завданого власнику КТЗ, становить 66 310 грн. 23 коп. Відповідач має відшкодувати позивачу також витрати на експертні послуги, пов`язані із складанням висновку щодо вартості матеріального збитку у розмірі 2 000 грн. та витрати за стоянку автомобіля за період тривання судових процесів у розмірі 6 000 грн. Крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач та її родина понесли витрати, пов`язані з відновленням психічного стану. ОСОБА_2 довелося пересісти на громадський транспорт, відкласти певні справи, а також у зв`язку з втратою автомобіля керівництво зменшило розмір заробітної плати позивачу. Моральну шкоду позивач оцінює в 15 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування завданої матеріальної шкоди 36 229 грн. 58 коп., витрати на складення звіту 2 000 грн.У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позовна заява не в повній мірі відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України. У матеріалах справи відсутні будь-які докази сплати позивачем судового збору за подання позовної заяви до суду. Позивач в якості єдиного доказу свого майнового права на транспортний засіб надала довіреність від 05 лютого 2019 року. У довіреності зазначається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та вказано, що довіритель ОСОБА_3 заявляє, що він є співвласником/власником зазначеного автомобіля. Встановити та підтвердити цей факт без свідоцтва про право власності, яке позивач не надала, є неможливим. Статус позивача як власника або належного користувача транспортного засобу належним чином не підтверджений. Суд першої інстанції не встановив суб`єктного складу осіб, яких стосується спір та не визначив характеру спірних правовідносин учасників справи. На час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант». У позовній заяві ОСОБА_2 вказує на те, що вона не зверталася до страхової компанії та не отримувала страхову виплату. Однак, це не відповідає дійсності, так як до подання позову 18 квітня 2020 року позивач уклала угоду зі страховою компанією «Альфа-Гарант», де була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, про розмір страхового відшкодування та 04 травня 2020 року отримала грошові кошти у якості відшкодування збитків на свій рахунок. При цьому, укладеною угодою позивач та страхова компанія передбачили, що сума страхового відшкодування є остаточною та сторони не матимуть жодних фінансових та будь-яких інших претензій щодо розміру цієї суми. Разом з тим, законодавець закріпив, що страховик посеред іншого зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану застрахованою особою. Відповідач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. ОСОБА_1 зазначає також, що ліміт відповідальності за полісом АМ № 5123622 щодо відшкодування матеріальної шкоди складає 100 000 грн. Суд не зробив жодних правових висновків щодо укладеної позивачем 28 квітня 2020 року угоди, яка порушує права та законні інтереси відповідача. Суд прийняв до уваги звіт, не зважаючи на зауваження відповідача щодо завищення суми збитків та складання звіту з порушенням норм діючого законодавства. Так, звіт складений через 15 місяців після дорожньо-транспортної пригоди, без участі відповідача, вартість автомобіля було визначено у розмірі 3 000 злотих, що еквівалентно 19 530 грн., що втричі менше за оцінену експертом шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована на підставі полісу № АМ/5123622 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ТДВ «СК «Альфа-Гарант». Строк дії полісу з 10 вересня 2018 року по 09 вересня 2019 року. Ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 грн. (а.с.95).

ОСОБА_1 20 лютого 2019 року приблизно об 11 годині 00 хвилин, керуючи автомобілем «Seat Cordoba», державний номерний знак НОМЕР_2 , поблизу будинку № 94/5 по проспекту Науки в місті Києві, порушив вимоги пунктів 14.6 а), 14.6 в) Правил дорожнього руху України, а саме - здійснив маневр обгону на перехресті та ближче ніж за 50 метрів до пішохідного переходу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_1 , що спричинило механічні пошкодження обох транспортних засобів, тобто, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2020 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с.4-12).

21 лютого 2019 року ОСОБА_1 повідомив у ТДВ «Альфа-Гарант» про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 20 лютого 2020 року (а.с.97).

ОСОБА_4 було передано транспортний засіб «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_1 для користування з правом виїду за кордон терміном на 5 років на підставі довіреності від 05 лютого 2019 року (а.с.16).

28 квітня 2020 року між ТДВ «СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_2 було укладено угоду про розмір страхового відшкодування, згідно з якою сторони досягли згоди, що сума матеріального збитку за страховим випадком, що стався 20 лютого 2020 року, складає 10 000 грн. Сторони зазначили, що вказана сума є остаточною та вони не матимуть жодних фінансових або будь-яких інших претензій щодо розміру цієї суми (а.с.103).

Згідно листа СК «Альфа-Гарант» від 31 серпня 2020 року ОСОБА_2 було перераховано страхове відшкодування за пошкоджений 20 лютого 2020 року у результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль у розмірі 10 000 грн. (а.с.102).

Згідно зі звітом про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 192/05-20, станом на 30 квітня 2020 року матеріальний збиток, завданий автомобілю «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_1 внаслідок його пошкодження становить 66 310 грн. 23 коп. (а.с.23).

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь позивача 36 229 грн. 58 коп., суд першої інстанції виходив з того, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля, становить 66 310 грн. 23 коп., а вартість автомобіля в пошкодженому стані після дорожньо-транспортної пригоди становить 20 080 грн. 65 коп. Страховою компанією було відшкодовано ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 10 000 грн.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно вимог ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що з вини ОСОБА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено автомобіль, яким на підставі довіреності володіє ОСОБА_2 . На момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ТДВ «СК «Альфа-Гарант».

ОСОБА_2 пред`явила позовні вимоги до ОСОБА_1 про відшкодування у повному обсязі завданих збитків, як до особи, винної у дорожньо-транспортній пригоді.

У той же час, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, у межах ліміту відповідальності, розмір якого становить 100 000 грн., відшкодування збитків покладається на страховика. У ОСОБА_1 виникає обов`язок по відшкодуванню шкоди лише у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої шкоди. Проте, заявлена до стягнення сума повністю покривається лімітом відповідальності за полісом № АМ/5123622 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Інші доводи апеляційної скарги, а саме щодо непідтвердження статусу позивача як власника або належного користувача транспортного засобу, укладення позивачем угоди зі страховою компанією, чим порушено права та законні інтереси відповідача, завищення суми збитків та складання звіту з порушенням норм діючого законодавства, у даному випадку значення не мають. Як зазначалося вище покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. А, відтак, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 є безпідставними.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції в частині задоволення позову не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині з прийняттям постанови по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 261 грн. 20 коп. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача.

З матеріалів справи вбачається, що при подачі позовної заяви ОСОБА_2 не сплатила судовий збір у розмірі 893 грн. 10 коп., докази того, що вона звільнена від його сплати відсутні, а, відтак, з позивача підлягає стягненню у дохід зазначена сума.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржувалося, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривня, 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 893 (вісімсот дев`яносто три) гривні, 10 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.