Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/2771/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.06.2021 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого-судді Трагнюк В.Р., секретар судового засідання Конар В.М., представник позивача Фраткіна Т.Ф. (в режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, третя особа без самостійних вимог : ТОВ "Колесо",

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, третя особа без самостійних вимог : ТОВ "Колесо",

Позов мотивовано тим, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 27.01.2015 року вирішено стягнути з ТОВ «Колесо» на користь ПАТ «Закарпатгаз» 153 267,45 грн. за несанкціонований відбір природного газу та 3065,35 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.04.2015 року вказане рішення скасовано та відмовлено у задоволенні позову.

09.06.2015 постановою Вищого господарського суду України у даній справі постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.04.2015 року скасувано, а рішення суду першої інстанції залишено без змін та стягнуто з ТОВ "Колесо" на користь ПАТ «Закарпатгаз» суму в розмірі 1 532,68 грн. судового збору за розгляд касаційної скарги.

Директор ТОВ «Колесо» ОСОБА_3 представляв інтереси Товариства у Вищому господарському суді України, про що зазначено у вступній частині постанови, відтак знав про наявність такого судового рішення та обов`язковість його виконання.

За мотивами позову, дізнавшись про вищезазначене рішення суду, з метою ухиленні від його виконання, директор ТОВ «Колесо» ОСОБА_3 договором дарування від 17.06.2015 року здійснив відчуження на користь свого сина ОСОБА_1 , єдиного майна цього товариства за рахунок якого могло бути виконання вищезазначене рішення суду: Автозаправної станцію стаціонарного типу, що складається з Адмінкорпусу (А), насосної (Б), авто мийки (В), бензосховища (Г), навіс з автозаправочними колоннками (Д), №1 швидкісна автозаправочна колонка, вимощення-І, зареєстрованої Винорадівським районним бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 474, вкнизі №2 від 25.10.2011 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вищезазначений об`єкт нерухомості належав ТОВ «Колесо» (Дарувальнику) на праві власності на підставі свідоцтва про право особистої власності від 23.10.2001 року. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Рішко Оленою Іванівною та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №545.

ПАТ Закарпатгаз» звернувся до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до ТОВ «Колесо», ОСОБА_1 про визнання недійсними та скасування договору дарування від 17.06.2015 року.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12.02.2018 року відкрито провадження у справі № 299/3382/17 за позовом ПАТ «Закарпатгаз» до ТОВ «Колесо», ОСОБА_1 про визнання недійсними та скасування договору дарування.

15 вересня 2017 року ОСОБА_1 здійснив подальше відчуження нерухомого майна автозаправної станції на користь ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно за наступних обставин.

30.08.2017 року ПАТ «Закарпатгаз» звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до ТОВ «Колесо» про визнання недійсним договору дарування автозаправної станції стаціонарного типу від 17.06.2015р. укладеного між ТОВ «Колесо» в особі директора ОСОБА_3 (дарувальник) та громадянином України ОСОБА_1 (обдарований), третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1

15.09.2017 року обдарований згідно оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 здійснив подальше відчуження нерухомого майна, що є об`єктом дарування згідно оспорюваного договору - Автозаправної станції стаціонарного типу.

Згідно витягу з єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно, що міститься в матеріалах справи, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.09.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Юска Н.М., набувачем права власності на вищезазначене нерухоме майно став ОСОБА_2 .

А тому на підставі вищенаведеного, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 15.09.2017, укладений між громадянином України ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), та ОСОБА_2 (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юска Наталією Миколаївною та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №643 та повернути сторін у попередній стан.

Не погоджуючись з позовними вимогами та обставинами позову ОСОБА_1 , який представляє інтереси відповідача ОСОБА_3 , подав до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що обґрунтування позову є тільки припущенням і таке не підтверджено жодними доказами. Що стосується оспорюваного договору купівлі-продажу, жодних обтяжень на автозаправну станцію стаціонарного типу накладено не було, а тому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с.75-77 т.1).

Відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву в цивільній справі №299/2771/18, в яким позовні вимоги заперечив та пояснив,що позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження своїх доводів про те,що договір дарування від 17.06.2015 року реєстровий номер 545 є фіктивним і такий був визнаний судом не дійсним. Крім того зазначив, що позивач не є стороною оспорюваного договору, який останній просить визнати недійсним (а.с.87-89 т.1).

Представник позивача Фраткіна Т.Ф. (в режимі відеоконференції) позовні вимоги підтримала та просила такі задоволити з підстав наведених у позові та наданих доказів які знаходяться в матеріалах справи.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , представник ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Поважні обставини їх неявки в судове засідання судои не встановлені.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився зазначив, що набув майно на законних підставах.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 129 1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 21.01.2015 року (Справа № 907/145/14) вирішено стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Колесо" на користь публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз" суму 153 267,45 грн. збитків та 3 065,35 грн. витрат по сплаті судового збору (а.с.14-20).

В процесі виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, 22.08.2016 року державним виконавцем здійснено виїзд за вказаною у виконавчому документі адресою та складено акт про те, що за даною адресою знаходиться автозаправочна станція стаціонарного типу, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі договору дарування № 545 від 17.06.2015 року (а.с.11, 12-13).

Згідно Договору дарування від 17.06.2015, ТОВ «Колесо», в особі керівника ОСОБА_3 (Дарувальник) передав безоплатно у власність громадянина України ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 (Обдарований), Автозаправочну станцію стаціонарного типу, що складається з Адмінкорпусу (А), насосної (Б), авто мийки (В), бензосховища (Г), навіс з автозаправочними колонками (Д), №1 швидкісна автозаправочна колонка, вимощення-І, зареєстрованої Виноградівським районним бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 474, в книзі №2 від 25.10.2011 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 12 (а.с.12-13).

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області 17.01.2019 року визнано недійсним договір дарування від 17.06.2015 року договір дарування від 17.06.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальність «Колесо» (Код ) та громадянином України ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Рішко Оленою Іванівною та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 545(а.с.150-164).

Зазначене рішення має преюдиційне значення, що звільнює від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

ОСОБА_1 здійснив подальше відчуження нерухомого майна автозаправної станції на користь ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.09.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Юска Н.М., набувачем права власності на вищезазначене нерухоме майно став ОСОБА_2 (а.с.9-10).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.

Єдиною метою укладення спірного правочину стало приховати належне ТОВ «Колесу» нерухоме майно від його примусового стягнення в рахунок виконання рішення по справі № 907/145/14.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Таким чином, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та ч.5 ст. 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають їй відповідати.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Оспорений договір нотаріально посвідчений, зареєстрований у відповідному реєстрі.

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

В розумінні статті 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі, якщо на виконання правочину було передано манно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Закон не встановлює обмежень для звернення до суду з позовом про визнання правочину фіктивним для інших заінтересованих осіб, які не є його сторонами. Між тим, сторона, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення такого правочину. В даному випадку тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, який не є стороною оспорюваного правочину.

Отже, з урахуванням цих норм суд також повинен установити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З аналізу викладених норм права, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, а також вказати які саме його права були порушені, невизнані або оспорені у зв`язку із укладанням даного правочину.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України погодився з позицією суду першої інстанції, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Фіктивним може бути визнано будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, заперечення відповідачів суд відхиляє.

За змістом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області 17.01.2019 року визнано недійсним договір дарування від 17.06.2015 року договір дарування від 17.06.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальність «Колесо» (Код ) та громадянином України ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Рішко Оленою Іванівною та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 545 (а.с.150-164 т.1).

Зазначене рішення має преюдиційне значення, що звільнює від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.09.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Юска Н.М., набувачем права власності на вищезазначене нерухоме майно став ОСОБА_2 .

Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.

Так, згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову позивачем сплачено 1762 гривні судового збору (а.с.106 т.1). З огляду на положення ст. 141 ЦПК України вказані витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Однак вимоги про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу у розмірі 20000 грн., вказані в попередньому розрахунку суми судових витрат (а.с.42-42 т.2) задоволенню не підлягають, оскільки на підтвердження понесених витрат позивачем не надано жодних доказів.

Суд вважає безпідставними доводи позивача про неможливість надати документи на підтвердження понесених витрат, оскільки орієнтовний розрахунок був складений 07.09.2018 року, а відтак, у позивача було достатньо часу для надання доказів понесення витрат.

Керуючись ст. 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 15.09.2017, укладений між громадянином України ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юска Наталією Миколаївною та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №643 та повернути сторін у попередній стан.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , мешканця АДРЕСА_3 ) з кожного по 881 гривні судових витрат на користь Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Закарпатгаз" (, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Погорєлова, 2).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк

Повний текст рішення

складено 02.07.2021 року