провадження № 22-ц/824/8084/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, треті особи: Головне управління Національної поліції в Київській області, ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої в результаті кримінального правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути на його користь з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 783 450 грн. в якості компенсації майнової шкоди, завданої йому, як потерпілому по кримінальному провадженню № 0001851, внаслідок вчинення проти нього ОСОБА_2 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, що розслідується в рамках зазначеного кримінального провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 вересня 2018 року органом досудового розслідування України за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України відкрито кримінальне провадження № 0001851 та внесено його до Єдиного реєстру досудових розслідувань, в якому згідно з протоколом допиту потерпілого від 27 травня 2019 року ОСОБА_1 має процесуальний статус потерпілого. Кримінальне провадження порушено відносно ОСОБА_2 , який шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами позивача в сумі 783 450 грн. шляхом укладення договору від 23 січня 2016 року щодо набуття у власність квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що судовий розгляд до теперішнього часу не розпочався, обвинувальний акт не складений, завдана шкода підозрюваним у кримінальному провадженні не відшкодована. Позивач на підставі ст. 55 Конституції України, ч. 2 ст. 16, ч. 2 ст. 1177 ЦК України просить компенсувати йому як потерпілому майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, яка полягає у порушенні його цивільних прав та інтересів.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що зазначення ним у позові, що розглядається по справі № 757/59744/19, відповідачем саме держави Україна в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Київській області повністю відповідає правовим висновкам, що неодноразово викладалися у численних судових рішеннях у справах, де відповідачами виступала держава Україна: у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц, у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року по справі № 242/4741/16-ц. Позивачем до належного відповідача заявлялися позовні вимоги саме про компенсацію майнової шкоди, завданої йому вчиненим злочином, а не про її відшкодування. Способом захисту порушеного цивільного права обрано саме компенсацію за рахунок Державного бюджету України шкоди, завданої позивачу, як потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, а позовна вимога щодо відшкодування майнової шкоди не заявлялася. До позовної заяви додані належно засвідчені копії документів на підтвердження сплати грошових коштів на користь ОСОБА_2 , який є підозрюваним по кримінальному провадженню, документ щодо особистого звинувачення позивачем ОСОБА_2 під час допиту як потерпілого по кримінальному провадженню № 0001851, при попередженні позивача про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, у вчиненні саме ОСОБА_2 проти позивача особливо тяжкого злочину, спричиненні позивачу внаслідок вказаного злочину майнової шкоди. Суд першої інстанції в обґрунтування оскаржуваного рішення послався не на конкретні норми законодавства України, а на власний системний аналіз законодавства України. Суд першої інстанції за ненадання відповідачем жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на доведення відсутності його обов`язку компенсації майнової шкоди позивачу, не пославшись при обґрунтуванні рішення на жодну норму законодавства України, що унеможливлювала б задоволення позовних вимог, проігнорував всі доречні аргументи позивача на обґрунтування заявленого позову. Позивач посилається на ряд рішень Європейського суду з прав людини.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області зазначає, що позивачем завчасно подано позов, оскільки вина ОСОБА_2 не встановлена та не доведена у встановленому порядку. У разі доведення вини ОСОБА_2 шкода відшкодовується за загальними нормами, а саме згідно ст. 1166 ЦК України. Як вбачається з позовної заяви є не визначеним хто виступає відповідачем у даній справі. Позивач може реалізувати своє право на відшкодування спричиненої шкоди внаслідок кримінального правопорушення, заявивши цивільний позов в рамках кримінального провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Київській області зазначає, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває та позивач визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні, а тому може реалізувати своє право на відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок кримінального правопорушення, заявивши цивільний позов в рамках кримінального провадження. Звернення позивача до суду з даним позовом є передчасним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що в провадженні Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області перебуває кримінальне провадження №0001851 від 15 вересня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за заявою ОСОБА_3 у власних інтересах та в інтересах законних власників квартир, які на даний час недобудовані, а саме: будинки за АДРЕСА_3 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , будинки за АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , стосовно ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які, починаючи з 2015 по 2017 рік зловживаючи довірою громадян, шляхом обману отримали грошові кошти законних власників квартир і не виконали перед ними свої договірні зобов`язання (а.с.6).

З протоколу допиту потерпілого від 27 травня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 допитано як потерпілого в межах кримінального провадження №0001851 від 15 вересня 2018 року (а.с.9-14).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001851 триває та позивач визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні, а тому останній може реалізувати своє право на відшкодування спричиненої шкоди внаслідок кримінального правопорушення, заявивши цивільний позов в рамках кримінального провадження. Звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом є передчасним.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 285/2746/18, вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди: а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду на державу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 фактично вказує на бездіяльність посадових осіб органів державної влади, а також на бездіяльність самих органів державної влади. Позивач вважає, що майнова шкода, завдана його майну внаслідок злочину, підлягає відшкодуванню державою за рахунок Державного бюджету України.

Статтями 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Положення цієї статті передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом.

Проте, на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок відшкодування шкоди.

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 30 вересня 2014 року у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява № 54904/08, суд зауважив, що відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 1177 ЦК України, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна». Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно статті 1177 ЦК України, як окремо взятої.

Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Водночас цей Закон передбачає можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України лише у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівник правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо.

Суд першої інстанції по суті дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог не надано відповідних доказів протиправності діяння (бездіяльності) органу досудового розслідування, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Позивачем не доведено, що в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні органами слідства, його посадовими особами, зокрема, безпосередньо слідчим, допущені порушення норм кримінально процесуального права (протиправність дій чи бездіяльності), в тому числі, порушені розумні строки розслідування у кримінальному провадженні.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 02 липня 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.