Житомирський апеляційний суд
Категорія 66 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/12014/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 9 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Зосименка О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 28 серпня 2020 року з ОСОБА_7 , набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В свою чергу, вказана квартира була набута у власність ОСОБА_7 в результаті проведення електронних торгів 30 жовтня 2015 року. Попереднім власником даного житлового приміщення була ОСОБА_2 , яка продовжує проживати за цією адресою та відмовляється у добровільному порядку звільнити квартиру.

Окрім того, у спірному житловому приміщенні зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

ОСОБА_1 зазначає, що внаслідок проживання ОСОБА_2 та реєстрації відповідачів у належній їй квартирі вона позбавлена можливості володіти, користуватися та розпоряджатися цим нерухомим майном, що свідчить про порушення її права власності.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Окрім того, просила зобов`язати Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради зняти відповідачів з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 9 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням та ухвалити в цій частині нове судове рішення,- про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що протягом тривалого часу постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 , яка є її єдиним житлом. Відповідно до вимог житлового законодавства особа може бути визнана такою, що втратила право користування житлом лише у разі відсутності у ньому без поважних причин більше шести місяців. Оскільки вона постійно проживає за даною адресою, відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням.

Окрім того, наголошує, що навіть за умови припинення її права на зайняття спірного житлового приміщення, вона вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті принципів статті 8 Конвенції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що апеляційна скарга є безпідставною та містить лише посилання на практику Верховного Суду, яка регулює інші за змістом правовідносини.

Вказує, що ОСОБА_2 проживає у належній їй квартирі, однак не сплачує комунальні послуги, внаслідок чого виникла значна заборгованість, яку вона, будучи власником цього майна, зобов`язана сплачувати. Також стверджує, що не чинить жодних неправомірних дій стосовно ОСОБА_2 , яка, зловживаючи її толерантністю, не бажає звільняти спірну квартиру та відшкодовувати завдані збитки.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 та її представник не визнали доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Житомирської міської ради 17 жовтня 2016 року, належала квартира АДРЕСА_1 .

Вказана квартира 30 жовтня 2015 року була реалізована на електронних торгах при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №39280218 від 22 липня 2013 року щодо стягнення зі ОСОБА_2 на користь фізичних та юридичних осіб заборгованості.

Переможцем торгів визнано ОСОБА_7 , на ім`я якого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. 25 грудня 2015 року видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

28 серпня 2020 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання набула право власності на вказану квартиру.

Зазначений договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. 28 серпня 2020 року та зареєстрований в реєстрі за №8166.

Матеріали справи свідчать, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилалась на ту обставину, що спірна квартира є її єдиним житлом й у разі визнання її такою, що втратила право користування ним, вона буде позбавлена цього житла.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі « Спорронг і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися « згідно із законом», воно повинно мати « легітимну мету» та бути « необхідним у демократичному суспільстві». Якраз « необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути « нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності як дотримання « справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним ( суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

За загальним правилом, визначеним частиною 2 статті 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Законність виселення, яке фактично є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Отже, з урахуванням гарантій, передбачених частиною 2 статті 109 ЖК УРСР, й за відсутності відомостей про інше постійне житлове приміщення, у якому позивач мала б можливість проживати, визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, призведе до істотного дисбалансу прав сторін, адже ОСОБА_2 буде позбавлена єдиного житла.

Враховуючи вищезазначене, рішення в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення,- про відмову у визнанні ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житлом.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 9 лютого 2021 року в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення,- про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: