Ухвала

05 липня 2021 року

м. Київ

справа № 2-1159/11

провадження № 61-10680ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 серпня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради, про відшкодування майнової та моральної шкоди, виділ майна в натурі, знесення незаконно зведеної будівлі, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради, про відшкодування майнової та моральної шкоди, виділ майна в натурі, знесення незаконно зведеної будівлі, визнання права власності, в якому просила:

- стягнути з ОСОБА_3 на її користь на відшкодування відновлювальних і ремонтно-будівельних робіт, які необхідно виконати по домоволодінню АДРЕСА_1 , у розмірі

22 162,00 грн;

- стягнути з ОСОБА_3 на її користь на відшкодування моральної шкоди 25 000,00 грн;

- зобов`язати ОСОБА_3 знести за власний рахунок самочинно побудовану нею будівлю, що розташована біля домоволодіння АДРЕСА_1 ;

- виділити їй у натурі у домоволодінні

АДРЕСА_1 , що знаходиться у спільній частковій власності, 2/3 частки цього домоволодіння, що складається з: 1 - коридор, 2 - кухня,

3 - кладова, 4 - санвузол, 5 - коридор, 6 - ванна, 7 - кімната, 8 - кімната,

9 - кімната, 10 - кімната;

- визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з: 1 - коридор,

2 - кухня, 3 - кладова, 4 - санвузол, 5 - коридор, 6 - ванна, 7 - кімната,

8 - кімната, 9 - кімната, 10 - кімната, загальною площею 79,5 кв. м, житловою площею - 49,6 кв. м.

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив:

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 22 162,00 грн на відшкодування майнової шкоди для виконання відновлювальних і ремонтно - будівельних робіт, інфляційні втрати у розмірі 33 420,30 грн, три проценти річних у сумі 5 127,62 грн, а загалом 60 709,92 грн;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 25 000,00 грн;

- виділити у натурі ОСОБА_1 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що знаходиться у спільній частковій власності, яке складається з: 1 - коридор, 2 - кухня, 3 - кладова,

4 - санвузол, 5 - коридор, 6 - ванна, 7 - кімната, 8 - кімната, 9 - кімната,

10 - кімната, загальною площею 79,5 кв. м, житловою площею - 49,6 кв. м;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини домоволодіння

АДРЕСА_1 , яке складається з: 1 - коридор, 2 - кухня, З - кладова, 4 - санвузол, 5 - коридор, 6 - ванна,

7 - кімната, 8 - кімната, 9 - кімната, 10 - кімната, загальною площею

79,5 кв. м, житловою площею - 49,6 кв. м;

- зобов`язати ОСОБА_3 знести за власний рахунок самочинно побудовану нею будівлю, що розташована біля домоволодіння АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Заводського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 серпня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, мотивоване тим, що повний текст оскаржуваної постанови апеляційного суду позивачка отримала лише 28 травня 2021 року.

Згідно з частиною другою статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Ураховуючи, що причини пропуску строку на касаційне оскарження наведені заявником є поважними, підтверджені належними доказами, касаційну скаргу подано протягом тридцяти днів із дня отримання заявником копії оскаржуваної постанови апеляційного суду, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження підлягає задоволенню, а строк поновленню.

Проте, касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки у порушення пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України заявником не у повному обсязі сплачено судовий збір.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

На момент подання позову порядок сплати державного мита за звернення з позовами та іншими заявами до суду встановлювався Декретом Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року № 7-93.

Згідно з пунктом «а» частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року № 7-93 (у редакції чинній на момент подання позову - лютий 2011 року) ставка державного мита за подання позовної заяви майнового характеру складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (51 грн) і не більше

100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1 700,00 грн).

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року № 7-93 (у редакції чинній на момент подання позову - лютий 2011 року) ставка державного мита за подання позовної заяви немайнового характеру складала 0,5 неоподаткованого мінімуму доходів громадян (8,50 грн).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 80 ЦПК України 2004 року ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.

Звертаючись до суду з позовом у лютому 2011 року, ОСОБА_1 заявила чотири вимоги майнового характеру (стягнення витрат у розмірі 22 162,00 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн, виділ у натурі

2/3 частки у спірному домоволодінні та визнання права власності на домоволодіння), а також одну вимогу немайнового характеру (знесення самочинно побудованої будівлі). Отже, ставка судового збору за подання позову за вимогу майнового характеру становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (51 грн) і не більше

100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1 700,00 грн), а за вимогу немайнового характеру - 0,5 неоподаткованого мінімуму доходів громадян

(8,50 грн).

Таким чином, за вимоги немайнового характеру підлягав сплаті судовий

збір у розмірі 8,50 грн, а за вимоги майнового характеру -

22 162,00+25 000,00+(вартість 2/3 частки спірного домоволодіння)х1%.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги, згідно яких заявила ще одну вимогу майнового характеру (стягнення інфляційних втрат у розмірі 33 420,30 грн і трьох процентів річних у сумі 5 127,62 грн).

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання уточненої позовної заяви - жовтень 2019 року) ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (768,40 грн) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (9 605,00 грн).

За змістом частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання уточненої позовної заяви - жовтень 2019 року) у разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред`явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою.

Згідно з підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подання касаційної скарги на рішення суду становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Таким чином, за подання касаційної скарги підлягає сплаті судовий збір:

- за вимоги немайнового характеру - 8,50х200%=17 грн;

- за вимоги майнового характеру - (22 162,00+25 000,00+вартість

2/3 частки спірного домоволодіння)х1%+768,40х200%.

Заявник за подання касаційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 943,24 грн, що є меншим за встановлений законом розмір, що підлягає сплаті за подання касаційної скарги.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УК у Печерському районі м. Києва, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), номер рахунку отримувача (стандарт IBAN): UA0026007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055).

На підтвердження сплати судового збору до Верховного Суду необхідно надати оригінал квитанції.

Крім того, у порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі не зазначено, визначених статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо:

1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні;

4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу;

5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;

6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції;

8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Вимоги щодо форми і змісту касаційної скарги встановлено статтею 392 ЦПК України.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У цьому випадку необхідно чітко вказати норму права, висновок про застосування якої був сформований Верховним Судом, дату прийняття відповідного судового рішення та номер справи, навести сам висновок і в чому полягає невідповідність оскарженого судового рішення сформованій правозастосовчій практиці.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У цьому випадку заявник повинен вказати норму права, висновок про застосування якої був сформований Верховним Судом, від якого він просить відступити, дату прийняття відповідного судового рішення, номер справи, та вмотивовано обґрунтувати необхідність відступлення від висновку.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема неврахування судами попередніх інстанцій правового висновку Верховного Суду, викладеного у подібних правовідносинах, проте не зазначає постанову/постанови Верховного Суду, в якій/яких викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не було враховано в оскаржуваних судових рішеннях.

Ураховуючи наведене, заявнику необхідно подати до Верховного Суду касаційну скаргу у новій редакції із належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до вимог частини другої статті 389 та пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, вказавши у касаційній скарзі конкретний пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК на підставі якого (яких) подається касаційна скарга.

За змістом пункту першого частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 389, 390, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про поновлення строку задовольнити.

Поновити представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження заочного рішення Заводського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 серпня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 серпня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк до 23 липня 2021 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик