Номер провадження: 22-ц/813/5711/21
Номер справи місцевого суду: 500/5213/18
Головуючий у першій інстанції Присакар О. Я.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючої судді Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрова Є.С.,

за участі секретаря Чепрас А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 лютого 2019 року (одноособово суддя Присакар О.Я.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

07.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , який заявою від 25.10.2018 року уточнив, про визнання права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за своє життя оформила право приватної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , крім того, вона оформила право приватної власності на земельну ділянку за вказаною адресою та отримала державний акт на право приватної власності на землю IV- ОД-28-№062929 від 20.05.1998 року. У подальшому ОСОБА_3 подарувала житловий будинок ОСОБА_2 , на підставі договору дарування жилого будинку, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 10.12.1998 року за реєстром №2/7895, право власності ОСОБА_2 на будинок з надвірними спорудами зареєстроване 16.04.2004 року за №59-168. У зв`язку з переходом права власності на житловий будинок до ОСОБА_2 , до останньої перейшло і право власності на земельну ділянку.

19.04.2004 року ОСОБА_2 , на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом за № 1960, подарувала позивачу ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , право власності ОСОБА_1 16.03.2018 року зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний №106.

Посилаючись на те, що він є власником житлового будинку на земельній ділянці, яка зареєстрована за відповідачкою ОСОБА_2 , позивач, уточнивши позов, просив визнати за ним право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,0659 га за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні 25.02.2019 року позивач і його представник підтримали позовні вимоги і просили про їх задоволення, відповідачка заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що має право на земельну ділянку на підставі заповіту.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25.02.2019 року відмовлено у задовленні позову.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Позивач не погодився із рішенням суду від 25.02.2019 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення норм судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає:

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для відмови у задовленні позову є те, що до спірних правовідносин, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають застосуванню норми права, що регулють спадкові правовідносини, а також те, що право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0,659 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не було припинено за померлою ОСОБА_3 .

Вказане твердження суду не відповідає ані матеріалам справи, ані нормам матеріального права.

ОСОБА_3 за життя оформила право приватної власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та на земельну ділянку за заначеною адресою (державний акт на право приватної власності на землю ІV-ОД-28 № 062929 від 20.05.1998 року).

10.12.1998 року ОСОБА_3 подарувала житловий будинок ОСОБА_2 .

У зв`язку з переходом права власності на житловий будинок до ОСОБА_2 , до останньої перейшло й право власності на земельну ділянку, на підставі ч.1 ст. 30 ЗК (1990 року), відповідно до якої, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить і право власності земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Фактично ОСОБА_2 , з моменту оформлення права власності на житлову будівлю по АДРЕСА_1 стала власником земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою. Однак, з причин, які відомі лише відповідачці, вона не оформлювала право власності на земельну ділянку.

Аналіз змісту ст.120 ЗК України у її сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

У зв`язку з укладенням договору дарування від 10.12.1998 року житлового будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , до останньої також перейшло і право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Перший власник будівлі та земельної ділянки (право власності до 10.12.1998 року), ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи викладене, ані житловий будинок, ані земельна ділянка для його обслуговування до складу спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 , не входило, у зв`язку з їх відчуженням іншій особі ( ОСОБА_2 ), а тому до спірних правовідносин не може бути застосовані положення, що регулюють відносини щодо оформлення спадкового майна.

19.04.2004 року, ОСОБА_2 , на підставі договору дарування житлового будинку подарувала ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_4 з 19.04.2004 року по сьогоднішній день належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 мав намір зареєструвати право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування належного йому будинку, однак, йому стало відомо, що 20.05.1998 року колишньому власнику будинку ОСОБА_3 був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ІУ-ОД-28 № 062929.

За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 120 ЗК України, оособа, яка набула право власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Враховуючи, що при набутті права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами по АДРЕСА_1 до позивача також перейшло і право власності на земельну ділянку за вказаною адресою, зареєструвати право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору дарування житлового будинку від 19.04.2004 року ОСОБА_1 не має можливості, позивача звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд зазначає, що відсутні підстави, встановлені ст. 378 ЦК України, для припинення права власності на земельну ділянку за рішенням та у зв`язку з тим, що законодавцем перехід права вланості особи на земельну ділянку пов`язується із припиненням права власності на таку ділянку попереднього землевласника.

ОСОБА_1 не заявлялися вимоги про припинення права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 на підставі рішення суду і це пов`язано з тим, що відсутня необхідність у припиненні права власності за ОСОБА_2 на підставі рішення суду у зв`язку з тим, що право власності на земельну ділянку є припиненим у відповідності до положень ст. 120, 141 ЗК України, з моменту укладення договору дарування житлово будинку. У зв`язку з укладенням договору дарування житлового будинку до ОСОБА_1 також перейшло й право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Відповідачка не визнає право позивача, тому належним способом захисту є визнання права власності за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.05.1991 року, ОСОБА_3 придбала у власність житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 667 м2 (а.с.86,87).

20.05.1998 року, на підставі рішення Ізмаїльської міської ради від 24.03.1998 року №519, на ім`я ОСОБА_3 виданий державний акт про право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0659 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с.15).

10.12.1998 року, на підставі договору дарування, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 659 м2 (а.с.84).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а.с.17).

Згідно довідки №46 про визначення грошової оцінки земельної ділянки від 04.03.2004 року, складеної на підставі заяви ОСОБА_2 №519 від 24.03.1998 року, ділянка належала ОСОБА_3 , місце розташування АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівнитцва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площа земельної ділянки 0,0659 га, грошова оцінка земельної ділянки складає 51 415 гривень (а.с.16).

19.04.2004 року, на підставі договору дарування, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 659 м2 (а.с.11,12,14).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини з права власності, а саме, права власності на земельну ділянку, які регулюються нормами ЦК України в редакції 1963 року та 2004 року і ЗК України в редакції 1990 року і 2001 року.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини щодо земельної ділянки у зв`язку зі спадкуванням, відповідачка ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 у вигляді спірної земельної ділянки, тоді як, відповідно до договору дарування від 19.04.2004 року, ОСОБА_6 отримав в дар лише житловий будинок (а.с.109-113).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними (ст. 86 в редакції ЦК України 1963 року).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України в редакції 2004 року).

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 234 ч.ч.1,3,4 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 20.05.1998 року, на підставі рішення Ізмаїльської міської ради від 24.03.1998 року №519, на ім`я ОСОБА_3 виданий державний акт про право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0659 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

10.12.1998 року, на підставі договору дарування, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 659 м2.

При переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення (ст. 30 ЗК України в редакції 1990 року).

Таким чином, відповідно до ст. 30 ЗК України в редакції 1990 року, при переході права власності у 1998 році до ОСОБА_2 на будівлю і споруди по АДРЕСА_1 , разом з цими об`єктами до неї перейшло право власності на земельну ділянку в рлзмірах, передбачених ст. 67 ЗК України в редакції 1990 року (у містах не більше 0,1 гектара), без зміни її цільового призначення.

19.04.2004 року, на підставі договору дарування, ОСОБА_2 подарувала позивачу ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 659 м2.

КОСОБА_7 , звертаючись із позовом прол визнання права власності на спірну земельну ділянку вимоги обґрунтував із посиланням на те, що він набув право власності на житловий будинок і господарські споруди, які знаходяться на цій земельній ділянці, у зв`язку з чим вважає, що право власності на земельну ділянку пере шло до нього на підставі ст. 377 ЦК України, ст. ст. 120, 125 ЗК України (а.с.1-4).

До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ч.1 ЦК України в редакції 2004 року).

Стаття 130 ЗК України (в редакції станом на квітень 2004 року, час виникнення спірних правовідносин), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

При переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди (ст. 120 ч.1 ЗК України у редакції 2001 року станом на час укладення правочину).

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства (п. 6.27 постанови Великої Палата Верховного Суду від 16.06.2020 року по справі № 689/26/17).

При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з положеннями ст. 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них (п.п.6.28-6.30 постанови Великої Палата Верховного Суду від 16.06.2020 року по справі № 689/26/17).

З огляду на те, що у квітні 2004 року на підставі договору дарування позивач набув у власність житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 659 м2, відповідно до ст. 377 ч.1 ЦК України в редакції 2004 року і ст.120 ЗК України в редакції 2001 року, чинної станом на квітень 2004 року, він став власниками спірної земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що ОСОБА_2 набула у власність земельну ділянку не за цивільно-правовою угодою у 1998 році, а стала її власником у порядку спадкування, після смерті спадкодавця ОСОБА_3 у листопаді 2003 року.

Висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи і нормам матеріального права ст. 30 ЗК України в редакції 1990 року.

Відповідачка не визнає право власності на спірну земешльну ділянку, стверджуючи у судовому засіданні в суді першої інстанції, що вона є її власником, як спадкоємець, на підставі заповіту (а.с.110).

Твердження відповідачки в цій частині є хибними і не відповідають дійсним обставинам справи.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ч.1 ЦК України).

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції не може залишатись без змін і підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи позивача у скарзі про наявність підстав для визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку з підстав ст. 120 ЗК України 2001 року в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, у зв`язку з тим, що відповідачка не визнає його право, прийняті до уваги і є підставою для задоволення скарги.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Відповідачка не визнає право позивача на спірну земельну ділянку, том у порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову судом апеляційної інстанції.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст.376 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що висновки суду в рішенні не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального права і неправильнго застосував ст. 86 ЦК України в редакції 1963 року і сит 377 ЦК України в редакції 2004 року і ст. 30 ЗК України в редакції 1990 року і ст. 120 ЗК України в редакції 2001 року, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

СУДОВИЙ ЗБІР

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу позивача і скасовує рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення, тому позивач має право на відшкодування судових витрат.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 лютого 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд площею 0,0659 га по АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду складено 24.02.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова