Справа № 484/1818/21
Провадження № 2/484/933/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2021р. Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі : головуючого судді - Медведєвої Н.А.

секретар судового засідання Бикова О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Первомайську в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін справу за позовом акціонерного товариства "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

17.05.2021р. АТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 114006,61грн. В обґрунтування позову зазначено, що між сторонами 23.10.2019р. укладений кредитний договір №1065, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 74400грн, строком кредитування на 60 місяців з кінцевою датою повернення кредиту до 23.10.2024 року. Відповідно до умов кредитного договору визначено щомісячну комісію за обслуговування кредиту: з 23 жовтня 2019 року по 22 лютого 2021 року - 5 % від суми кредиту, з 23 лютого 2021року по 22 травня 2022 року - 4 % від суми кредиту, з 23 травня 2022року по 22 серпня 2023року - 3 % від суми кредиту, з 23 серпня 2023року по 23 жовтня 2024 року - 1,95 % від суми кредиту та процентну ставку за користування кредитом, яка є фіксованою та складає: на строкову заборгованість за кредитом - 0,001 % річних, на прострочену заборгованість - 56,0 % річних. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав. Відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, через що станом на 29 квітня 2021 року має заборгованість в сумі 114006,61грн, яка складається із заборгованість за кредитом в сумі 69756грн 72коп, за відсотками 0грн 71коп та комісії 44249грн 63коп,.

Ухвалою від 27.05.2021р. позовна заява прийнята до розгляду, відкрите провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, визначені строки подачі заяв по суті, перше судове засідання призначене на 14.06.2021р.

11.06.2021р. до суду надійшов відзив, в якому відповідачка просить відмовити в задоволенні позову, вказуючи, що позивачем на підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором, процентам, комісії, пені, штрафів, неустойки не надані суду первинні бухгалтерські документи відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки та ін..); крім того, є підстави для зменшення суми процентів, пені та штрафів на підставі ст.. 616 ЦК України, оскільки позивач звернувся до суду лише у 2021р.; позивачем нараховані відповідачці пеня та штрафи, що є подвійною цивільно-правовою відповідальністю, отже нараховані пеня та штрафи не належать до стягнення; пеня за порушення умов кредитного договору нарахована позивачем з порушення строків позовної давності та розмір пені значно перевищує розмір збитків; посилаючись на правову позицію Верховного суду України у справі №6-1746цс16 вважає необґрунтованими нарахування пені за кредитом. Також у відзиві вказано, що відповідачка отримала кредит шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО", однак позивачем не надано доказів того, що відповідна Картка передбачена умовами Заяви, була видана відповідачу, на підтвердження строку дії Картки, зарахування кредитних коштів на картку, не надані доказів на відкриття на ім`я відповідачки рахунку, випивки по даному рахунку, а довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» не містить відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника. Позовна заява не відповідає вимогами Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивачами не зазначені відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову до цього є відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Матеріали справи не містять доказів направлення позивачем досудових вимог про необхідність сплати простроченої заборгованості, отже позовна заява є передчасною та необґрунтованою. На підставі викладеного відповідачка просила відмовити у позові та провадженні у справі закрити.

Розгляд справи відкладений на 30.06.2021р. для надання можливості позивачу надати відповідь на відзив.

24.06.2021р. представник відповідачки адвокат Ярославська О.М. повністю ознайомилась з матеріалами справи.

До суду відповідь на відзив не надходила, у позовні заяві представник позивача просив розглянути справу без його участі та задовольнити позов.

30.06.2021р. від представника відповідачки адвокат Ярославської О.М. надійшли заява про застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) та заява про розгляд справи без участі відповідача та його представника, в якій представник відповідачки також вказала, що повністю підтримує відзив, наданий раніше.

Оскільки учасники справи на судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, 5 ст. 81 ЦПК України).

Згідно ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 даного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачкою укладений договір №1065, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 74400грн, строком кредитування на 60 місяців з кінцевою датою повернення кредиту до 23.10.2024 року. Відповідно до умов кредитного договору визначено щомісячну комісію за обслуговування кредиту: з 23 жовтня 2019 року по 22 лютого 2021 року - 5 % від суми кредиту, з 23 лютого 2021року по 22 травня 2022 року - 4 % від суми кредиту, з 23 травня 2022року по 22 серпня 2023року - 3 % від суми кредиту, з 23 серпня 2023року по 23 жовтня 2024 року - 1,95 % від суми кредиту та процентну ставку за користування кредитом, яка є фіксованою та складає: на строкову заборгованість за кредитом - 0,001 % річних, на прострочену заборгованість - 56,0 % річних.

Пунктом 2.1. вказаного кредитного погоджено, що платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів (обов`язковий платіж).

Відповідно до п. 2.2. кредитного договору дата погашення та розмір обов`язкового платежу визначені в Графіку платежів, який викладений в розділі 4 цього Договору; погашення заборгованості за цим договором клієнт здійснює шляхом зарахування коштів у сумі обов`язкового платежу на відповідні рахунки.

У розділі 4 кредитного договору викладено Графік платежів та розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки за цим договором.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, відповідачка станом на 29.04.2021р. має заборгованість за кредитом в сумі 69756грн 72коп, за відсотками 0грн 71коп та комісія 44249грн 63коп.

Вказане також підтверджується випискою з особового рахунку, яка згідно позиції, висловленою Верховним Судом у постанові від 16.09.2020р. у справі 200/5647/18, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за кредитом.

Відзив відповідачки не містить доводів щодо неправильного розрахунку, чи посилання на докази виконання зобов`язань у більшому розмірі, аніж зазначено у розрахунку позивача. Відповідачем також не наведено власного розрахунку заборгованості. Отже підстави для визнання розрахунку необґрунтованим чи неправильним не встановлені.

Судом не враховуються посилання відповідачки у відзиві щодо зменшення розміру збитків та неустойки згідно вимог ст.. 616 ЦК України, неправомірне нарахування пені та штрафів, нарахування позивачем пені поза строками позовної давності, оскільки позивачем взагалі не заявлялись вимоги про стягнення з відповідача будь-якої неустойки (штрафів, пені).

У відзиві, заперечуючи проти нарахування пені відповідачка посилається на позицію, викладену у постанові Верховного Суду України у справі №6-174цс16, однак під час розгляду зазначеної справи був висловлений висновок до застосування до правовідносин, що склались між сторонами кредитного договору положень ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007р. Однак, вказані норми діяли до укладення сторонами цього спору спірного кредитного договору, а саме 23 жовтня 2019 року. Отже вказана позиція не може бути застосована до правовідносин у даній справі.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, яка була чинна на час укладення кредитного договору передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

З урахуванням положень ст. 3 Закону України "Про споживче кредитування" сфера дії цього Закону поширюється на правовідносини сторін цього спору.

Згідно із ч. 2 ст. 8 указаного Закону для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Розмір процентів та щомісячної комісії за обслуговування кредиту (як платіж за додаткові та супутні послуги) був чітко визначений умовами п. 1.2. кредитного договору та у графіку платежів, отже узгоджений сторонами. Тому, підстави для визнання оспорюваних умов кредитного договору нікчемними не встановлені. Відповідачка із зустрічним чи окремим позовом про визнання недійсним кредитного договору чи окремих його умов не зверталась.

Крім того, враховуючи викладене вище незрозуміле посилання представника позивача на те, що відповідачка підписала лише Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банками послуг у АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», однак такі Умови не містять підпису позичальника, отже вони не можуть бути належним та допустимим доказом у справі. Також не зрозуміле посилання на Довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна». Оскільки про Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банками послуг у АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», про Умови і Правили надання банками послуг у АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна» взагалі не зазначено у позовній заяві та такі документи не надані сторонами.

Також суд вважає за необхідне відхилити доводи відповідачки про те, що позовна заява не містить відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, оскільки врегулювання зазначеного спору у позасудовому порядку чинним законодавством не передбачено.

Крім того, звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором позасудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Вказане знайшло своє відображення у рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року у справі № 1-2/2002.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Отже, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Інші доводи відповідача про те, що позовна заява позивача не містить підтвердження про не подання іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат також не приймаються судом, оскільки позивачем вказано у позовній заяві, що він підтверджує, що не подано іншого такого позову, а попередній розрахунок суми судових витрат складається з суми судового збору.

На підставі викладеного, суд вважає, що позов обґрунтований та належить задоволенню.

Крім того, на підставі ст.. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" заборгованість за кредитним договором №1065 від 23.10.2019р. станом на 29.04.2021р. в сумі 114006грн 61коп, до якої входять заборгованість за кредитом в сумі 69756грн 72коп, за відсотками 0грн 71 коп та комісія 44249грн 63коп, та витрати на сплату судового збору в сім 2270грн, всього 116 276 (сто шістнадцять тисяч двісті сімдесят шість) грн 61коп.

Місцезнаходження позивача: вул. Жилянська, 32, м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14352406.

Місце проживання відповідачки: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Н.А.Медведєва

Повне судове рішення складене 06.07.2021р