Номер провадження: 22-ц/813/4676/21
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргуСанаторію «Одеський» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2018 року по цивільній справі за позовом Санаторія «Одеський» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: військово-медичний клінічний центр Південного регіону Міністерства Оборони України, Міністерство Оборони України про усунення перешкод у користуванні приміщеннями, визнання недійсним договору оренди

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року, Санаторій «Одеський» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа: військово-медичний клінічний центр Південного регіону Міністерства Оборони України, Міністерство Оборони України, в якому з урахуванням неодноразових уточнень (Том І: а.с.3-7, 77-81, 97-102) просив суд усунути перешкоди в користуванні приміщеннями Санаторію «Одеський» у будівлі «Лікувальний корпус, котельня (інвентарний №11), що входить до цілісного майнового комплексу Санаторію «Одеський» та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення цих приміщень ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та визнати повністю недійсним договір оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1 між відповідачем ОСОБА_1 та військовою частиною в/ч НОМЕР_1 від 11.01.2003 року та стягнути з відповідачів на користь Санаторію «Одеський» судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2018 року позов Санаторію «Одеський» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Військово-медичний клінічний центр Південного регіону Міністерства Оборони України, Міністерство Оборони України про усунення перешкод у користуванні приміщеннями, визнання недійсним договору оренди - залишено без задоволення.
Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, Санаторій «Одеський» подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.10.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника санаторію «Одеський» - Полюлях Р.А., на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2018 року, а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.10.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області ( Том І: а.с.233, 234).
У відзивах на апеляційну скаргу, Військово-медичний клінічний центр Південного регіону Міністерства Оборони України (Том ІІ: а.с. 1-4), представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 (Том ІІ: а.с. 21-25), Міністерство оборони України (Том ІІ: а.с. 42-45), посилаючись на її необґрунтованість, просять суд апеляційну скаргу Санаторія «Одеський» - залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2018 року без змін.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Калараша А.А. - головуючий суддя, судді Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М. (Том ІІ: а.с. 68).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.01.2019 року справу за позовом Санаторія «Одеський» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: військово-медичний клінічний центр Південного регіону Міністерства Оборони України, Міністерство Оборони України про усунення перешкод у користуванні приміщеннями, визнання недійсним договору оренди, за апеляційною скаргоюсанаторія «Одеський» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2018 року прийнято до свого провадження та яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Том ІІ: а.с. 69-70).

Наказом голови Одеського апеляційного суду від 08.05.2019 року № 125-ос суддю ОСОБА_6 відраховано зі штату Одеського апеляційного суду у зв`язку з призначенням на посаду судді Верховного Суду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями по справі визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя Цюра Т.В, судді Заїкін А.П., Таварткіладзе О.М., якою ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.05.2019 року прийнято до свого провадження (Том ІІ: а.с. 87-90).
На виконання п.3.12 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи (Том ІІ: а.с. 98).
В судове засідання, призначене на 11.02.2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

21.01.2021 року через засоби поштового відправлення на адресу апеляційного суду надійшли клопотання від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у яких останні просили розглянути справу без їх участі, у зв`язку із неможливістю прибуття до суду 11.02.2021 року.

11.02.2021 року на електрону пошту апеляційного суду від представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, у зв`язку із запровадженням карантину через спалах коронавірусу у світі. Аналогічне клопотання також надійшло і до канцелярії суду.

Крім того, 11.02.2021 року до канцелярії апеляційного суду від представника Медичного реабілітаційного центру «Одеський» - Коробчинського В.В. також надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку із запровадженням в Україні карантину через спалах корона вірусу у світі.

Вищевказане клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 та заява представника Медичного реабілітаційного центру «Одеський» - Коробчинського В.В. про відкладення розгляду справи не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Так, згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України за №19 від 17 березня 2020 року, постанови головного державного санітарного лікаря України №16 від 09 травня 2020 року, рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в місті Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду ухвалено розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду».
Пунктами 1, 5, 12 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Це розпорядження набрало чинностіз 26 жовтня 2020 року.
Отже, вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину, установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний».

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін,а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 та в задоволенні заяви представника Медичного реабілітаційного центру «Одеський» - Коробчинського В.В. про відкладення розгляду справи та розглянути справу за відсутності її учасників.
Окрім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду.
При цьому, представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 та представник Медичного реабілітаційного центру «Одеський» - Коробчинський В.В. мали можливість подати клопотання про участь в розгляді справи в режимі відеоконференції, однак таким правом не скористалися.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам в повній мірі відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на підставі Указу Президента України №970/2002 від 31.10.2002 року «Про деякі питання удосконалення використання санаторно-курортних закладів», розпорядження КМ України №131 від 12.03.2003 р. «Про передачу цілісних майнових комплексів військових санаторіїв», наказу Міністра МНС України №95 від 2.04.2003 року на базі цілісного майнового комплексу військового санаторію «Одеський», переданого від Міноборони України ( акт прийому-передачі від 14.04.2003 року), було створено санаторій МНС «Одеський», що складається з будівель за інвентаризаційними №№1,2,11,14,15,16,17,18, 20-24.
На момент передачі санаторію від Міністерства оборони до Міністерства МНС у приміщенні будівлі №11 «Лікувальний корпус, котельна» проживали сім`ї військовослужбовців, які заселились до приміщень на підставі наказів різних посадових осіб Південного оперативного командування.
Так, наказом начальника Одеського гарнізону №34 від 26.04.2000 року 21 сім`ї військовослужбовців було дозволено тимчасово проживати у приміщеннях лікувального корпусу санаторію. Фактично у приміщеннях лікувального корпусу санаторію станом на 2003 рік проживало 30 сімей.
В акті прийому передачі від 14.04.2003 року в п.2 зазначено, що питання виселення сімей, що тимчасово проживають на законних підставах у приміщеннях лікувального корпусу санаторію «Одеській» МО України буде вирішувати шляхом надання житла в порядку чинного законодавства. Адміністрація санаторію до акту прийому передачі склала список сімей, що проживають у лікувальному корпусі, зазначивши термін і підстави заселення, склад сім`ї, перебування на квартирному обліку. Адміністрація санаторію отримує від мешканців оплату водо, електро, теплопостачання.
Сім`я полковника ОСОБА_1 складом 5 осіб ( ОСОБА_1 , його дружина і троє дітей) у 2000 році заселилась і оформили реєстрацію у приміщення №49,51,53 загальною площею 48 кв.м. в лікувальному корпусі санаторію (Будівля №11) на підставі наказу начальника Одеського гарнізону №34 від 26.04.2000 року.
12 лютого 2001 року між військовою частиною НОМЕР_1 в особі командира частини і ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг на проживання в гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 військового містечка № НОМЕР_2 в будівлі №82.
11 січня 2003 року між тими ж сторонами було укладено договір оренди приміщення загальною площею 89,9 кв.м. кімнати №39,41,42,44 будівля інв.№11 військового містечка № НОМЕР_3 для проживання та надання комунальних послуг.
У п.8 договору сторони зазначили «після закінчення строку оренди (у разі отримання орендарем муніципального житла у м.Одесі згідно з діючим законодавством) орендар зобов`язаний передати Орендодавцю приміщення, що орендується. На квартирному обліку сім`я ОСОБА_1 перебуває з 2001 року до сьогодні, іншого житла у м.Одесі відповідачі не мають. Станом на 2016 рік відповідач разом з дружиною і дочкою займає приміщення №42 площею 55 кв.м.
Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позову Санаторію «Одеський», районний суд виходив з того, що оскільки рішенням Київського райсуду м.Одеси від 04.03.2013 року по справі за позовом Санаторію МНС «Одеський» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа Міністерство Оборони України про заборону чинити перешкоди у користуванні майном та виселенні, яке набрало законної сили, встановлено правомірність договору оренди приміщення для проживання та надання комунальних послуг, укладеного 11.01.2003 року між в/ч НОМЕР_1 і ОСОБА_1 , тому вимоги Санаторію «Одеський» щодо визнання договору оренди недійсним задоволенню не підлягають. При цьому, судом також встановлено, що оскільки відповідачі займають спірні приміщення, що розташовані в будівлі, належній до цілісного майнового комплексу санаторію, на підставі вказаного договору оренди, тому вимоги позивача в частині усунення перешкод у користуванні приміщеннями шляхом їх звільнення відповідачами не містяться на вимогах закону та фактичних обставинах по справі, у зв`язку із чим позов Санатрію «Одеський» задоволенню не підлягає.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Так, відповідно до ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Судовим розглядом справи встановлено, що у 2012 році позивач Санаторій «Одеський» вже звертався до суду до тих самих відповідачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 із вимогою про заборону чинити перешкоди у користуванні майном та виселення (справа №1512/9896/2012). Судом першої інстанції вже було досліджено, що відповідачі законно займали приміщення в лікувальному корпусі санаторію (будівля №11) за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до укладеного договору оренди приміщення між відповідачем ОСОБА_1 та Військовою частиною НОМЕР_1 від 11.01.2003 року. Рішенням Київського райсуду м.Одеси, від 04.03.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.06.2013 року по справі №1512/9896/2012 було відмовлено Санаторію «Одеський» в задоволенні позовної заяви.
Вищевказаним рішенням встановлено правомірність договору оренди приміщення для проживання та надання комунальних послуг, укладеного 11.01.2003 року між в/ч НОМЕР_1 і ОСОБА_1 .
Крім того, судом також встановлено, що відповідно до п. 4 зазначеного договору строк оренди складає термін - до отримання орендарем муніципального житла у м. Одеса згідно з діючим законодавством, строк оренди може бути скорочений лише за згодою сторін. Однак судом встановлено, що згода сторін на скорочення строку оренди відсутня та відсутнє інше житло у відповідачів.
Матеріалами справи також встановлено, що з акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу Одеського військового санаторію (в/ч НОМЕР_1 ) вбачається, що до сфери управління МНС від 14 квітня 2003 року вбачається, що питання відселення громадян, які тимчасово проживають на законних підставах у будівлі «Лікувальний комплекс, котельна» (інвентаризаційний №11), що входить до цілісного майнового комплексу Одеського санаторію і прийнято на баланс санаторію, буде вирішено Міністерством Оборони України шляхом надання їм житла в порядку чинного законодавства України.
Судом встановлено, що МО України виконує свої зобов`язання щодо відселення тимчасових мешканців будівлі «Лікувальний комплекс» і надає їм житло в будинках, що будуються МО України. В будівлях санаторію залишились проживати декілька сімей військовослужбовців, черговість яких на отримання житла ще не підійшла.
Крім того, відповідачі у спірних приміщеннях проживають з 2000 року, тобто у них наявні достатні та тривалі зв`язки з цим конкретним місцем проживання, відповідачі перебувають на квартирному обліку з підстав відсутності у них житла майже 20 років.
Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втручання держави у право на повагу до житла є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, не здійснюється відповідно до закону і не може розглядатися як необхідне у демократичному суспільстві.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що оскільки відповідачі займають спірні приміщення, що розташовані в будівлі, належній до цілісного майнового комплексу санаторію, на підставі договору оренди, який не визнаний не дійсним, не втратив чинність через сплив строку, не розірваний, тому вимоги позивача в частині усунення перешкод у користуванні приміщеннями шляхом їх звільнення відповідачами не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи.
Окрім того, вимоги позивача про усунення перешкод шляхом звільнення відповідачами приміщень без надання їм іншого житла, призведе до порушення їх права на житло. Таку правову позицію, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини підтверджено постановою Верховного суду від 23.01.2018 року по справі №521/10070/14.
У доводах апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що відповідачі проводять незаконну реконструкцію.
Разом з тим, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_1 надав до суду відзив, у якому зазначив, що такі твердження позивача не відповідають дійсності, оскільки відповідачі проводять не реконструкцію, а поточний ремонт лише щодо поліпшення його експлуатаційних показників.
Посилання апелянта на різні рішення суддів, а саме на рішення Київського районного суду м.Одеси від 17.12.2013 року по справі №520/9433/13ц, на рішення Київського районного суду м.Одеси від 27.05.2014 року по справі №520/13576/13ц, на рішення Київського районного суду м.Одеси по справі №520/11763/14ц, рішення Київського районного суду м.Одеси від 20.02.2017 року по справі №520/9818 не може братися як доказ, оскільки як встановлено, деякі рішення були ухвалені заочно та на даний час оскаржуються в апеляційному порядку. Крім того, є різні обставини по справах, так окремі відповідачі по тих справах втратили право на забезпечення житлом за рахунку Міністерства оборони України по об`єктивним причинам або отримали житло від МОУ та одночасно продовжували займати спірні приміщення санаторію.
Враховуючи наявність договору оренди житла та тривалість проживання відповідачів в приміщенні - біля 20 років, то останні вправі очікувати виникнення на його підставі прав та обов`язків.
В свою чергу, змістовних доводів, які б обґрунтували можливість втручання за таких умов, позивачем не наведено, та обставина, що приміщення не має статусу житлового, та розташоване на територій санаторного комплексу, не спростовує того, що в такому статусі воно перебувало і на час укладання договору оренди, а тому підстави вважати встановленим зміну обставин відсутні.
Окрім того, як встановлено матеріалами справи, заперечуючи проти задоволення позову, треті особи по справі - Військово-медичний клінічний центр Південного регіону Міністерства Оборони України та Міністерство Оборони України просили суд при розгляді справи врахувати те, що відповідач ОСОБА_1 , як діючий військовослужбовець, знаходиться в загальній черзі на отримання житлового приміщення з 26.12.1996 року (№643) та в першочерговій черзі, як учасник бойових дій (№59). Також ОСОБА_1 є полковником медичної служби Військово-медичного клінічного центру Південного регіону МО України та неодноразово в 2015, 2016, 2017 роках приймав участь в Антитерористичній операції на сході України та має статус учасника бойових дій.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Санаторія «Одеський» - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2018 року по цивільній справі за позовом Санаторія «Одеський» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: військово-медичний клінічний центр Південного регіону Міністерства Оборони України, Міністерство Оборони України про усунення перешкод у користуванні приміщеннями, визнання недійсним договору оренди залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19.02.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда