Номер провадження: 22-ц/813/1341/21
Головуючий у першій інстанції Донцов Д.Ю.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря - Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси 03 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

17 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась із вказаною позовною заявою та просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її синів - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначити ОСОБА_1 опікуном над дітьми та стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що мати дітей - ОСОБА_2 з січня 2017 року вигнала своїх дітей з квартири, діти проживають разом з позивачем, яка є їх бабусею. Відповідач як мати дітей ухиляється від виконання батьківських обов`язків стосовно фізичного, духовного та морального розвитку дітей, зловживає алкогольними напоями, вчиняє насильство відносно дітей.

Приморською районною адміністрацією ОМР було складено висновок від 07.09.2017 року про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав у відношенні неповнолітніх синів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у стягнення аліментів з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження, що містяться в матеріалах справи.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.12.2008 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав відносно дітей. Рішення набрало законної сили 31.12.2007 року.

Як вірно встановлено судом з пояснень сторін у справі, з січня 2017 року діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР було складено висновок від 07.09.2017р. про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав у відношенні її синів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Разом з тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 не була повідомлена про розгляд органом опіки та піклування питання щодо доцільності позбавлення її батьківських прав, не надала пояснень стосовно свого відношення до дітей та ситуації, що склалась в межах родини, у зв`язку з чим суд вірно не прийняв вказаний висновок в якості належної та достатньої підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

Заперечуючи проти позбавлення батьківських прав, представник відповідача зазначила, що відповідач особисто має бажання спілкуватись з власними дітьми, дбати про них та брати участь у їх утриманні та вихованні. В письмових заявах, що містяться в матеріалах справи, ОСОБА_2 зазначила, що дійсно між нею та дітьми склались складні відносини та певне непорозуміння, внаслідок чого діти без дозволу матері покинули власну квартиру та почали проживати разом з бабусею, однак, на думку відповідача, непорозуміння в сім`ї не може бути достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав.

Відхиляючи посилання відповідача на крадіжку дітьми грошових коштів та розміщення їх на банківському рахунку за допомогою позивача, суд першої інстанції вірно виходив з того, що вказані обставини не відносяться до предмета доказування у справі.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про всиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Так, згідно частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

В справі «Савіни проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право дітей і батьків бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, що спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя». Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

В справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання, зокрема і обмеження батьківських прав, має бути «необхідним у демократичному суспільстві». Суд має ретельно розглядати випадки, коли обмеження батьківських прав можуть викликати припинення сімейних відносин між батьками та дитиною. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися, проте інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Враховуючи встановлені вище обставини, зокрема заінтересованість відповідача у житті та вихованні дітей, заперечення відповідача проти позбавлення її батьківських прав, суд першої інстанції дійшов до висновку щодо відсутності будь-яких визначених ст. 164 СК України підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її синів.

Окрім цього, судом першої інстанції правильно встановлено, що станом на день розгляду справи, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , досягнув повноліття, у зв`язку з чим вимога щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно повнолітнього сина - ОСОБА_4 суперечить положенням чинного законодавства.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також став повнолітнім у зв`язку із чим вимога щодо позбавлення ОСОБА_2 відносно повнолітнього сина ОСОБА_2 батьківських прав також суперечить чинному законодавству.

Щодо стягнення аліментів на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відмовляючи у стягненні з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей на користь позивача, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ч. 3 чт. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно її дітей та, як наслідок, відмови у призначенні ОСОБА_1 опікуном дітей, остання не є особою, якій належить право вимоги на отримання аліментів.

Однак судова колегія повністю погодитись із такими висновками суду першої інстанції не може з огляду на наступне.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині 2 статті 16 ЦК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.

Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».

З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.

У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Згідно частини 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи правними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 179 СК України неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

У судових засіданнях суду першої інстанції та апеляційної інстанції ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вказували на те, що бажали отримувати аліменти від матері, яка їх не утримувала.

Відповідач ОСОБА_2 не виконувала в повній мірі батьківських обов`язків щодо утримання неповнолітніх дітей, які встановлені і у Конституції України, і у Сімейному кодексі України. На час звернення із позовом до суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були неповнолітніми, потребували належного матеріального забезпечення з метою розвитку особистісних якостей.

Суд першої інстанції на наведе не звернув належної уваги та фактично відмов неповнолітнім, на той час, дітям в належному утримання ні збоку матері, що не відповідає вимогам Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Більш того, колегія суддів звертає увагу, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 не ставила вимогу щодо стягнення аліментів на її користь, вказавши лише про стягнення аліментів на утримання дітей, тобто поклалась у вирішенні цього питання на суд.

У судовому засіданні 17.06.2021р. у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 вказала, що відповідач наразі живе та працює в місті Києві, має дохід.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що у вказаній частині позов необхідно задовольнити, і стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щомісячно аліменти у розмірі по 1/4 частини її доходів, починаючи з дня подання позову і до досягнення ними повноліття.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині в частині відмови у стягнення аліментів з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Головуючий суддя Громік Р.Д. перебував у відпустці з 22 червня по 02 липня 2021 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом; суддя-учасник колегії Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 22 червня по 02 липня 2021 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повне судове рішення виготовлено 05 липня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси 03 березня 2020 року скасувати в частині відмови у стягненні аліментів.

Постановити у цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в частині стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) аліменти на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини її доходів щомісячно, починаючи із дня подання позову, тобто з 17 липня 2017 року, до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) аліменти на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини її доходів щомісячно, починаючи із дня подання позову, тобто з 17 липня 2017 року, до досягнення ОСОБА_4 повноліття.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 липня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк