КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5308/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Сакалошу Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Волошиновича Олега Петровича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 7 липня 2020 року (суддя Миколаєць І.Ю.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

встановив:

у жовтні 2019р. позивач звернувся до суду з позовом та просив визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, розміщену ОСОБА_2 1 липня 2019 року у відеоконтенті « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розміщений за веб-адресою ІНФОРМАЦІЯ_5, стосовно того, що ОСОБА_1 причетний до вбивства ОСОБА_3 , кримінальних авторитетів в 90-х років, створення організованої злочинної групи, здійснення просування та підтримку організованої злочинної групи під головуванням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену ним 1 липня 2019 року в відеоконтенті « ІНФОРМАЦІЯ_1 » недостовірну інформацію шляхом розміщення відповідного відеоконтенту на акаунті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться за веб. адресою ІНФОРМАЦІЯ_5, не пізніше ніж 15 днів з дня набрання рішенням законної сили.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 1 липня 2019 року на акаунті « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відеохостингу «YouTube» було розміщено відеоролик під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в якому відповідачем поширено інформацію про те, що ОСОБА_1 безпосередньо причетний до вбивства ОСОБА_3 та кримінальних авторитетів 90-х років, працює головою служби безпеки Володимира та Віталія Кличків. Також в даному відео відповідач поширив інформацію про те, що позивачем створено організовану злочинну групу зі складу працівників міліції.

Позивач стверджував, що відомості стосовно нього, викладені у вищевказаному відеоролику, є неправдивими і такими, що не відповідають дійсності, оскільки він у період з 1990р по 1994 р. викладав оперативно-розшукову діяльність в Академії міліції, з 1994р працював начальником управління Головного управління по боротьбі з

організованою злочинністю МВС України, а в 2000 році звільнився з органів міліції за власним бажанням у званні полковника міліції. За час проходження служби у органах внутрішніх справ він неодноразово нагороджувався цінними подарунками та відзнаками, а тому він до сьогоднішнього дня користується заслуженим авторитетом у колег.

Позивач зазначав, що поширення ОСОБА_2 недостовірної інформації є негативним, образливим, принизливим, та таким, що завдає непоправної шкоди його діловій репутації.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 7 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Волошинович О.П. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача посилається на помилковість висновків суду щодо недоведеності тієї обставини, що інформація поширена саме відповідачем.

Представник позивача вважає, що акаунт « ІНФОРМАЦІЯ_2 » належить саме відповідачу, оскільки він має статус «Підтверджений», є автентичним, і адміністрація веб-сайту «YouTube» перевірила належність вказаного акаунту саме відповідачу.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги, як направленням судового повідомлення поштовим зв`язком за його місцем реєстрації, так і на електронну пошту, у судове засідання не з`явився, причини неявки апеляційному суду не повідомив.

Враховуючи, що апеляційний суд використав всі процесуальні можливості для повідомлення відповідача про апеляційний розгляд, колегія суддів вирішила за можливе провести судовий розгляд у відсутність відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Волошиновича О.П., який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, надані документи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що поширена інформація має образливий характер, не є оціночним судженням, однак недостовірні факти, які поширюються на веб-сторінці можуть бути поширені та змонтовані будь-якою особою, тому позивач повинен був надати докази зв`язку між автором контенту та відповідачем, як конкретною фізичною особою.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У пункті 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і

сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що ІНФОРМАЦІЯ_3 на веб-сайті компанії ІНФОРМАЦІЯ_4 на акаунті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться за веб-адресою ІНФОРМАЦІЯ_5 , було опубліковано відео-контент від назвою (мовою оригіналу) « Позорище ! ОСОБА_7 унизили при всей стране Сегодня!».

У підтвердження розміщення відеозапису на веб-сайті "Youtube" за посиланнямНОМЕР_5, позивачем надана роздруківка з сайту та диск із записом відео-контенту, як стверджував представник позивача.

В пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

У позовній заяві позивач зазначив відповідачем ОСОБА_2 .

Відповідно до частин 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не заперечував, що він є належним відповідачем у даній справі і що спірний відео-контент розміщений саме ним.

Ухваливши рішення у відсутність відповідача, суд визнав, що він належним чином повідомлений про судовий розгляд, а відтак не мав правових підстав для висновку, що спірний відео-контент розповсюджений не ОСОБА_2 , який зазначений позивачем у якості відповідача.

Припущення суду, що спірний відео-контент може бути змонтованим, не ґрунтуються на матеріалах справи та наданих суду доказах.

При цьому суд, у порушення вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України не роз`яснив позивачу його право заявити клопотання про призначення експертизи для встановлення особи відповідача, якщо вважав, що вчинення такої процесуальної дії є необхідним.

З доданого до позовної заяви диску неможливо встановити поширення спірної інформації, так як відтворити наявний на диску запис технічно неможливо, що не було перевірено судом першої інстанції.

Під час апеляційного розгляду представником позивача наданий флеш-накопичувач, на якому наявний запис спірного відео-контенту і який підтверджує поширення спірної інформації саме відповідачем.

Крім того, перегляд вказаного відео-контенту можливий у вільному доступі у мережі Інтернет за посиланням, зазначеним у позовній заяві.

При цьому колегія суддів враховує, що веб-сайт відеохостингу "YouTube" ( https://www.youtube.com/ ) фактично є багатокористувацькою платформою, користувачі якої мають технічну можливість створювати власні канали відео-контенту, а фактичні дані осіб, які створили такі канали відомо відповідно лише власнику веб-сайту відеохостингу "YouTube" (реєстрант доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_4 , якщо інше не визначено умовами договору між останнім та/або отримувачем послуг хостингу та/або володільцем облікового запису, або якщо такий договір відсутній).

Доказом належності власнику ресурсу певного YouTube-каналу є розміщення на такому ресурсі гіперпосилання для переходу на YouTube-канал з ідентифікаторами власника цього ресурсу, оскільки таке налаштування може зробити лише останній.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач надав належні докази у підтвердження поширення відповідачем спірної інформації, а суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про недоведеність позивачем поширення інформації саме відповідачем.

Таким чином, доводи апеляційної скарги у зазначеній частині є обґрунтованими.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, колегія суддів виходить з наступного.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької,

громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна , Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано,

достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46).

Виходячи з викладеного, під час розгляду даної справи суд першої інстанції повинен був встановити, які саме висловлювання відповідача є такими, що не відповідають дійсності, та підлягають спростуванню.

Разом з цим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що інформація, яку, як стверджує позивач, поширив відповідач, і яку просить спростувати позивач, є узагальнена самим позивачем, та не передає дослівно вислови відповідача.

Як зазначено у п. 24 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Отже, при вирішенні даного спору, суд повинен оцінити саме конкретні висловлювання відповідача на предмет їх відповідності дійсності.

Разом з цим, у даній справі суд першої інстанції не уточнив позовних вимог та не зобов`язав позивача викласти їх у конкретній формі. Також у позовній заяві не зазначено, як саме позивач просить зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, оскільки вимога «спростувати поширену інформацію шляхом розміщення відповідного відео-контенту на акаунті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », не є конкретною позовною вимогою, а суд за власною ініціативою не може обирати спосіб спростування поширеної інформації.

Таким чином, колегія суддів вважає, що для вирішення даного спору необхідно уточнення позовних вимог, що відповідно до положень ч. 6 ст. 367 ЦПК України позбавлений можливості зробити апеляційний суд.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, не досліджені надані докази, не уточнені позовні вимоги, неправильно застосовані норми матеріального права, допущено порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Волошиновича Олега Петровича задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 7 липня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 липня 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк