Провадження № 22-ц/812/368/21 Головуючий суду першої інстанції Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року м. Миколаїв Справа 490/10217/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 17 грудня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

04 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з пізніше уточненим позовом до ОСОБА_4 , в якому просила з посиланням на положення статей 317, 391 ЦК України, усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), шляхом виселення - ОСОБА_4 та вселення її з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до спірної квартири.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 серпня 2015 року, укладеного між колишнім власником ОСОБА_7 , від імені якої діяв представник, та нею, як покупцем, вона є власником вказаної квартири. Між тим, вона не може користуватися належним їй житлом, оскільки у вищевказану квартиру незаконно вселився та тривалий час проживає без достатніх правових підстав син колишнього власника квартири ОСОБА_4 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2020 року позов задоволено. Ухвалено усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 та вселити у зазначену квартиру ОСОБА_1 . Стягнути на користь ОСОБА_1 зі ОСОБА_4 704 грн 80 коп. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_1 як новий власник, яка придбала спірну квартиру в установленому законом порядку за договором купівлі-продажу, який наразі є правомірним, не може користуватися своєю власністю, оскільки ОСОБА_4 , як член сім`ї попереднього власника, втратив право користування спірною квартирою у зв`язку з її відчуженням попереднім власником, однак відмовляється виселятися з неї. Отже право позивача, як нового власника спірної квартири, підлягає захисту в обраний нею спосіб.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що в провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває цивільна справа № 490/7373/17 за позовом ОСОБА_7 (матері скаржника) до ОСОБА_8 та ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 02 серпня 2015 року спірної квартири недійсним. У разі задоволення позову ОСОБА_7 , вважатиметься, що ОСОБА_1 не є власником спірної квартири і не має законних підстав, як на вселення так і на право виселення скаржника із квартири.

Між тим, постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року скасовано ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2019 року про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 490/7373/17 та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скаржник наголошував на тому, що цивільна справа № 490/7373/17 знаходилася у провадженні судді Чулуп О.С., яким було порушено всі розумні строки розгляду справи.

Також його представником адвокатом Бараненком Д.В. була подана заява до канцелярії суду про перенесення судового засідання, яке відбулося 07 грудня 2020 року, тобто в день ухвалення судового рішення у справі. Підставою для перенесення судового засідання на іншу дату і час було те, що договір надання правничої допомоги між скаржником та його адвокатом було укладено саме в день слухання справи, тобто 07 грудня 2020 року, що унеможливлювало ознайомлення з матеріалами справи та належної підготовки до судового засідання. Однак справу було розглянуто без участі скаржника та його представника, тобто з порушенням норм процесуального права.

Крім того, скаржник зазначав, що позивачем не надано до суду доказів того, що він перешкоджає останній користуватися спірною квартирою.

Не дивлячись на те, що суд повинен оцінювати належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції замість того, щоб зупинити розгляд даної справи до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 490/7373/17, ухвалив рішення про задоволення позову.

На час розгляду справи судом апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом було встановлено, що 03 серпня 2015 року між ОСОБА_7 , від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_8 , (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) було укладено, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Скориком М.О., договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 26,2 кв.м, в тому числі житловою - 15, 6 кв.м витяг.

Інформація про зміну власника була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 41659415, сформована 03 серпня 2015 року, де власником квартири АДРЕСА_1 за реєстраційним номером 01, є ОСОБА_1 .

Згідно довідки про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, виданої Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради за № 19.03.03-22/к/16/18 від 15 листопада 2018 року, відомості щодо зареєстрованих у спірній квартирі осіб станом на цю дату, відсутні.

Позивач має двох малолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За обставинами, що викладені в позові, спірною квартирою користується відповідач, який є сином колишнього власника квартири ОСОБА_7 , що робить не можливим для ОСОБА_1 реалізовувати її право власності на житло.

Відповідач ОСОБА_4 не заперечував зазначених обставин, між тим вважав, що права позивача не порушуються з огляду на те, що укладений договір купівлі-продажу оспорюється продавцем в судовому порядку як недійсний.

Відповідно до позовної заяви ОСОБА_7 , вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , де просить визнати договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 03 серпня 2015 року, укладений між нею, від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_8 , (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем), посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Скориком М.О., недійсним.

09 жовтня 2017 року було відкрито провадження за вказаним позовом ОСОБА_7 , проте до теперішнього часу судове рішення у справі не ухвалено.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Отже, право члена сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членом сім`ї якого він є. При цьому із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у члена його сім`ї.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2020 року у справі № 569/4373/16ц дійшла висновку, що « виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві».

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу, внаслідок яких ОСОБА_4 може втратити право на користування житлом.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_4 набув право користування спірним житлом за згодою своєї матері, яка була власником спірної квартири. Останній здавав спірну квартиру в оренду третім особам, а коли дізнався, що квартира продана та позивач намагається вселитися в спірне житло, відповідач вселився в квартиру. Між тим у договорі купівлі-продажу сторони не зазначили, що треті особи мають майнові права на квартиру, що відповідало дійсності.

Відповідач з 1996 року зареєстрований за іншою адресою. Крім того, під час огляду квартири позивач стверджувала, що в квартирі ніхто не проживав, вона мала намір вселитися в квартиру та змінити вхідні замки. Проте в той же день прийшов відповідач повідомив, що він там буде проживати та в свою чергу змінив вхідні замки. В подальшому всі її спроби вселитися в квартиру були марними, оскільки відповідач стверджував, що він там проживає та відмовлявся звільнити квартиру.

Отже у набувача була відсутня можливість дізнатися про будь-які обтяження квартири у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири та вона не могла передбачити таке обтяження її майбутньої нерухомості, оскільки при огляді в квартирі ніхто не проживав, відповідно наданих документів в житлі ніхто не був зареєстрований, а тому позивач не могла передбачити характер та обтяження її майбутньої нерухомості.

Відчуження спірної квартири попереднім власником ОСОБА_7 , сином якої є відповідач, ніяким чином не вплинуло на права останнього щодо втрати користування цим житлом, оскільки відповідач здавав квартиру в оренду іншим особам, місцем реєстрації його проживання з 1996 року зазначено с. Лоцкино Баштанського району Миколаївської області, а отже виселення відповідача з квартири не може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю у нього житла.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку позбавлення права користування житлом позивача ґрунтується на вимогах закону, а також таке втручання є виправданим та необхідним для захисту прав позивача.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, у даному випадку є пропорційним такому втручанню.

Встановивши, що відповідач чинить ОСОБА_1 як власнику спірної квартири перешкоди у користуванні квартирою, зокрема вселився та користується житлом, проте на час укладення договору купівлі - продажу відповідач у спірній квартирі не проживав, здавав її в найм, отже квартира заявником не використовувалася для його проживання, не була його єдиним житлом, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги власника житла.

За встановлених обставин, а саме фактичного непроживання відповідача у спірному житлі з власної волі, користування спірною квартирою шляхом здачі її в оренду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що житлові права відповідача внаслідок задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення не порушені, в тому числі не було порушення прав скаржника, гарантованих статтею 8 Конвенції. Задоволення позову мало на меті захист прав власника спірного житла, а за конкретними обставинами це не становило незаконного та неспіврозмірного втручання у право відповідача.

Скаржник посилається в апеляційній скарзі на неврахування судом того, що він є членом сім`ї колишнього власника його матері, має право на користування спірною квартирою, а договір купівлі-продажу оспорюється в суді в іншому провадженні як недійсний, що є підставою для зупинення провадження у справі, що розглядається.

З приводу цих доводів необхідно зазначити таке.

Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним.

На час розгляду справи договір купівлі-продажу спірної квартири судовим рішенням не визнано не дійсним. Сам по собі факт оспорювання стороною договору купівлі-продажу цього договору не може бути перешкодою в реалізації права власності на спірну квартиру новим власником за цим договором.

Щодо зупинення провадження у справі, то зазначене питання з тих самих підстав вже досліджувалося судом першої інстанції та було ухвалене відповідне судове рішення, яким провадження у справі було зупинено. Проте, переглядаючи постановлену ухвалу з цього питання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що таке зупинення суперечить принципу ефективності судового процесу, направленого на недопущення затягування розгляду справи й перешкоджає подальшому провадженню у справі (постанова Миколаївського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року провадження № 22-ц/812/155/20).

Крім того, матеріали не містять доказів того, що відповідач на час укладення договору купівлі-продажу проживав у спірній квартирі як член сім`ї власника, тобто проживав однією сім`єю, був там зареєстрованій та у нього відсуне будь-яке інше житло.

Більш того з позовної заяви ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, вбачається, що відповідач спірну квартиру здавав в оренду стороннім особам, отже спірна квартира не була його єдиним житлом.

За інформацією про реєстрацію місця проживання, що міститься в його паспорті, ОСОБА_4 зареєстрований з 26 липня 1996 року в с. Лоцкине Баштанського району Миколаївської області.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив письмове клопотання представника відповідача адвоката Бараненка Д.В. від 07 грудня 2020 року про перенесення судового засідання на іншу дату у зв`язку з укладенням договору на правничу допомогу та необхідністю ознайомлення його з матеріалами справи не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки з матеріалів справи встановлено, що у справі проводилися судові засідання за участю цього представника, тобто останній був обізнаний щодо предмету спору та обставин справи, а тому суд першої інстанції вважав зазначені представником причини відкладення розгляду справи не поважними та розглянув справу саме 07 грудня 2020 року.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2020 залишити без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту «в» частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 24 лютого 2021 року.