Справа № 462/1873/20 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/3591/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в м. Львові в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 07 серпня 2020 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року позивач ПрАТ СК «ПЗУ Україна» звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з відповідача 6567 гривень 81 коп. майнової шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 24 жовтня 2018 року, о 18 год. 10 хв., у м. Львові по вул. Грінченка,6 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів: Renault Master, державний номерний знак НОМЕР_1 , за кермом якого знаходилася відповідач ОСОБА_1 , та Hyundai Accent, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Транспортний засіб Hyundai Accent, державний номерний знак НОМЕР_2 , був застрахований за договором добровільного страхування наземного транспорту від 13 грудня 2017 року в ПрАТ СК «ПЗУ Україна». Компанія визнала дорожньо - транспорту пригоду, яка мала місце 24 жовтня 2018 року страховим випадком, та здійснила виплату страхового відшкодування на користь власника автомобіля Hyundai Accent в розмірі 6567 гривень 81 коп. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2020 року позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в наслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 6567 гривень 81 коп. майнової шкоди та 2102 гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнуто на суму 8669 (вісім тисяч шістсот шістдесят дев`ять) гривень 81 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликається на те, що його вини у вчиненні ДТП немає, так як у його діях не має складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення . Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року провадження у справі про адміністративні правопорушення відносно нього за статтею 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Вказаною постановою його вини не встановлено.

Просить рішення суду скасувати та закрити провадження по справі.

08 квітня 2021 року ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ України» подало суду відзив на апеляційну скаргу. У відзиві просить заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ч.ч. 1-5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов про стягнення шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та завданою шкодою, зобов`язаний відшкодувати завдану внаслідок пошкодження автомобіля шкоду виходячи з розміру понесених ОСОБА_3 фактичних витрат на відновлення транспортного засобу. ОСОБА_1 є відповідальним за завданні збитки. До позивача у порядку суброгації переходить право вимоги до відповідача, у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на таке.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 4 жовтня 2018 року о 18 год. 10 хв. у м. Львові по вул. Грінченка,6 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів: Renault Master, державний номерний знак НОМЕР_1 , за кермом якого знаходилася відповідач ОСОБА_1 , та Hyundai Accent, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року у справі № 462/6942/18 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 вбачається, що автомобіль Hyundai Accent, державний номерний знак НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_3 .

Транспортний засіб Hyundai Accent, державний номерний знак НОМЕР_2 , був застрахований за договором добровільного страхування наземного транспорту від 13 грудня 2017 року в ПрАТ СК «ПЗУ Україна».

На виконання умов договору страхування ПрАТ СК «ПЗУ Україна» здійснила виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_3 в розмірі 6567,81 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 23671 від 06 грудня 2018 року.

Зі звіту від 09 листопада 2018 року № 204824 про оцінку вартості (розміру) збитків вбачається, що вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу Hyundai Accent, державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження за станом на дату оцінки становить 7820,48 грн. (включаючи ПДВ на ремонтні роботи, матеріали фарбування).

Позивач ПрАТ СК «ПЗУ Україна» визначив суму страхового відшкодування на підставі розрахунків в розмірі 6567,81 грн., що підтверджується страховим актом № UA080/01/01 від 21 листопада 2018 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 20 цього Закону визначено, що при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Страхове відшкодування страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. При суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, а відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого, а тому в порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатить страхувальнику.

Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», до страховика, який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил статті 993 ЦК України.

Відповідно до ст. 22, ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана, зокрема, майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Положення статті 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1166 зазначеного Кодексу, у зв`язку із чим перевага в застосуванні повинна надаватися спеціальній нормі.

Вирішуючи спори, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, належить виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини (стаття 1188 ЦК України). Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеню вини. У разі випадкового заподіяння шкоди, тобто коли зіткнення транспортних засобів є наслідком випадкового збігу обставин, збитки несе потерпілий, оскільки відсутні правові підстави для покладання відповідальності на іншу сторону.

Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей.

Таким чином, правила щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, встановлені ст. 1188 ЦК України, згідно ч. 1 якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з постанови Залізничного районного суду міста Львова від 03.06.2013 у справі № 462/6942/18 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

З правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16.

Крім того, не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 329 від 15 квітня 2019 року: 1. Дати відповідь на питання про наявність причинного зв`язку між діями водія автомобіля «Hyundai Accent» та виникненням ДТП виходячи з тої обставини, що із схеми місця ДТП вбачається, що автомобіль «Renault Master» розташовувався впритул до бордюру, з технічної точки зору не надається можливим, оскільки на основі даних, зафіксованих на схемі місця ДТП, встановити положення автомобіля «Renault Master» відносно правого (по напрямку його руху) краю проїзної частини (бордюру) не представляється можливим, і та обставина, що автомобіль «Renault Master» розташовувався впритул до бордюру, зі схеми місця ДТП жодним чином не вбачається.

2. Дії водія автомобіля «Hyundai Accent», який виявивши зустрічний автомобіль «Renault Master», відстань від лівого борту якого до правого краю проїзної частини (бордюру) не давала змоги здійснити роз`їзд з дотриманням безпечного інтервалу, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а продовжив рух не дотримавши безпечного інтервалу, не відповідали вимогам п.п.12.3, 13.1, 133 ПДР і перебувають в причинному зв`язку з фактом ДТП.

Оскільки ширина проїзної частини дороги на схемі місця ДТП не вказана і встановити положення автомобіля «Renault Master» відносно правого (по напрямку його руху) краю проїзної частини не надається можливим, то однозначно встановити відповідність дій водія автомобіля «Renault Master» вимогам ПДР і їх причинний зв`язок з фактом ДТП не надається можливим.

Якщо ширина проїзної частини дозволяла забезпечити безпечний інтервал під час роз`їзду із зустрічним автомобілем «Hyundai Accent» і водій автомобіля «Renault Master» виїхав на смугу зустрічного руху, то його дії не відповідали вимогам п.п.11.3, 13.1, 13.3 ПДР і перебувають в причинному зв`язку з фактом ДТП.

Якщо ширина проїзної частини не дозволяла забезпечити безпечний інтервал, то дії водія автомобіля «Renault Master», який своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а продовжив рух не дотримавши безпечного інтервалу, не відповідали вимогам п.п.12.3, 13.1, 13.3 ПДР і перебувають в причинному зв`язку з фактом дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто, не зважаючи на те, що за результатами судової експертизи не виявилося можливим однозначно встановити відповідність дій водія автомобіля «Renault Master» вимогам Правил дорожнього руху та їх причинний зв`язок з фактом дорожньо-транспортною пригодою, проте з експертного висновку чітко вбачається, що при всіх варіантах ситуації, які могли скластися під час дорожньо-транспортної пригоди, у випадку якщо водій автомобіля «Renault Master» ОСОБА_1 продовжував рух не дотримавшись безпечного інтервалу, його дії у будь-якому випадку не відповідали вимогам п.п. 13.1, 13.3 ПДР і перебувають в причинному зв`язку з фактом ДТП.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 07 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30.06.2021 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р. П.

Шеремета Н.О.