Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №596/1123/19

14 червня 2021 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі : головуючого-судді Шишка О.А.,

з участю : секретаря Сіщук Г.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що 20 жовтня 2018 року між ним та відповідачем був укладений договір про позику 50000 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути до 31 грудня 2018 року. На підтвердження виникнення зобов`язань за вказаним договором позики ОСОБА_2 надав йому письмову розписку. Однак у визначений договором строк відповідач позичені кошти не повернув, спілкування щодо повернення позичених коштів почав уникати. В зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором позики просив стягнути суму позики - 50000 доларів США та три проценти річних від простроченої суми за період з 01 січня 2019 року по 11 червня 2019 року, що становить 16575 доларів США.

В ході розгляду справи представник позивача уточнив заявлені вимоги та просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 20 жовтня 2018 року, яка складається з: суми позики в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч ) доларів США , заборгованості за відсотками за період 01 січня 2019 року по 12 серпня 2020 року в розмірі 2424 (дві тисячі чотириста двадцять чотири) доларів США 65 центів, а загалом 52424 (п`ятдесят дві тисячі чотириста двадцять чотири) доларів США 65 центів.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що позивач та відповідач перебували у приятельських відносинах й позивач неодноразово позичав кошти відповідачу різними сумами. Коли сума позики досягла 50000 доларів США, відповідач 20 жовтня 2018 року написав позивачу розписку, в якій зобов`язався повернути вказану суму коштів до 31 грудня 2018 року. При цьому сторони анулювали всі письмові розписки, які були написані раніше. Оскільки добровільно повернути борг відповідач відмовляється, просить позов з урахуванням уточнених вимог задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися повторно, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися в установленому законом порядку. У підготовчому засіданні представник відповідача вимоги позову не визнав та просив у його задоволенні відмовити. У поданому відзиві відповідач вимоги позову не визнав, заперечивши факт свідомого написання ним розписки. Зазначив, що фактично ніяких коштів він не отримував і жодної заборгованості перед позивачем у нього немає. Вважає позовну заяву необґрунтованою і безпідставною, тому у задоволенні позову просив відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього кодексу.

Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 20 жовтня 2018 року укладено договір позики на суму 50000 доларів США з терміном повернення до 31 грудня 2018 року. На підтвердження виникнення зобов`язань за вказаним договором позики ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 розписку, оригінал якої доданий позивачем до матеріалів справи (т.1 а.с.98).

Наявність у позивача документа (який самим відповідачем названий як розписка), в якому міститься інформація про отримання відповідачем в позику грошових коштів у розмірі 50000 доларів США, свідчить про те, що ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання з повернення таких коштів.

Сама розписка позичальника, на думку суду, написана в доступній для читання та зрозумілій формі.

Незважаючи на відсутність повного найменування грошової одиниці позики у тексті розписки зазначено про отримання ОСОБА_2 50000 $ доларів, де знак валюти "$" однозначно свідчить про отримання позики у доларах США. Зазначене також відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 02.06.2021 року у справі № 757/62714/18 (провадження № 61-20св21).

Отже в судовому засіданні достовірно встановлено факт укладення між сторонами договору позики, який у визначений договором строк відповідачем не виконано.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки отримані у позику кошти відповідач позивачу не повернув, то він зобов`язаний повернути основну суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи зі змісту заявлених вимог на користь позивача підлягає стягненню сума позики - 50000 доларів США, а також три проценти річних за період з 01 січня 2019 року по 12 серпня 2020 року в розмірі 2424 (дві тисячі чотириста двадцять чотири) доларів США 65 центів.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не бере до уваги твердження відповідача та його представника, висловлені в заявах по суті справи, про те, що відповідач не отримував коштів за поданою позивачем розпискою і вона написана під тиском, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин ними не подано. Заперечення факту отримання позики суд оцінює як намагання відповідача уникнути майнової відповідальності за укладеним договором.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Беручи до уваги сукупність досліджених та перевірених у справі доказів, суд вважає вимоги позивача обгрунтованими та такими, що підлягають до задовлення повністю.

Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 9605 грн.

На підставі наведеного, ст. ст. 509, 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст. ст. 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 20 жовтня 2018 року в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч ) доларів США, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2424 (дві тисячі чотириста двадцять чотири) доларів США 65 центів, а загалом на користь позивача 52424 (п`ятдесят дві тисячі чотириста двадцять чотири) доларів США 65 центів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції.

Повне рішення складено 02.07.2021 року.

Головуючий О. А. Шишко