ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5320/21
провадження № 2/753/5409/21
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гусак О.С., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРТНЕР ФІНАНС» про визнання недійсними певних пунктів договору позики та додаткової угоди, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРТНЕР ФІНАНС» (далі - ТОВ «ПАРТНЕР ФІНАНС») про визнання недійсними певних пунктів договору позики та додаткової угоди, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтований такими обставинами. 15 січня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ПАРТНЕР ФІНАНС» укладено договір позики № 49/95818251, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 7 000 грн. 28 грудня 2008 року її було призвано для проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_1 , де вона служить і на даний час. Вказувала, що положеннями пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Незважаючи на те, що вона була призвана для проходження військової служби в
особливий період і на день укладення договору користувалась пільгами по несплаті
штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і
організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також
процентів за користування кредитом, до договору позики № 49/95818251 від 15 січня 2019 року були включені пункти 2.1., 3.5., 3.6., 3.7., 3.8. та 4.13., а до додаткової угоди від 28 січня 2019 року пункти 1, 4, 5.
Оскільки, на її думку, пункти 2.1, 3.5., 3.6. та 4.13. договору позики № 49/95818251 від 15 січня 2019 року та пункти 1, 3, 4, 5 Додаткової угоди від 28 січня 2019 року регламентують сплату штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань, а також процентів за користування кредитом, що суперечать положеннями п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», просила визнати їх недійсними.
Ухвалою від 19 березня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у судове засідання.

19 квітня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач просив відмовити у позові. Зазначав, що на момент укладення договору 15 січня 2019 року позивачем не було повідомлено відповідачу про вступ позивачем на військову службу, надісланого ОСОБА_1 повідомлення від 4 червня 2019 року ним отримано не було.

29 квітня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій ОСОБА_1 зазначає, що укладений між сторонами договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, так як при його укладенні не було враховано вимоги пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

15 січня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ПАРТНЕР ФІНАНС» укладено договір позики № 49/95818251, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 7 000 грн.

Згідно п. 2.1 вказаного договору позичальник повинен сплатити позикодавцю плату за користування договором у розмірі 1960 грн., яка визначається з розрахунку 2 % від суми позики за кожен день користування в межах строку передбаченого п. 3. 5 договору.

Позичальник зобов`язаний повернути суму позики у повному обсязі та сплатити плату за договором у строк по 28 січня 2019 року (п. 3. 5 договору).

Відповідно до п. 3. 6 договору, сторони досягли згоди, що позикодавець має право вимагати від позичальника сплатити плату за фактичний час користування позикою понад строк встановлений у п. 3.5 цього договору. При цьому сторони досягли згоди, що у таких випадках розмір плати розраховується за ставкою п. 2.1 цього договору та становить 2% від суми позики за кожен день користування позикою понад строк встановлений у п. 3.5 цього договору.

Сторони досягли згоди щодо нарахування плати згідно п. 3. 6 цього договору відбувається виключно на розсуд позикодавця та позичальник зобов`язаний сплатити таку плату. При цьому позикодавець не має права в односторонньому порядку збільшувати розмір плати, зазначений у п. 3. 6 цього договору (п. 3.7 договору).

За змістом пункту 3.8 сторони на підставі ст. 534 ЦК України досягли згоди про такий порядок погашення заборгованості за цим договором: в першу чергу погашається нарахована пеня, в другу чергу погашається прострочена плата за користування позикою визначена у п. 2.1 цього договору, в третю чергу сплачується плата за користування позикою, в четвергу чергу сплачується сума позики.

28 січня 2019 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору позики № 49/95818251 від 15 січня 2019 року.
Згідно пункту 1 додаткової угоди сторони досягли згоди п. 3.6. Договору викласти з наступній редакції: «3.6. Сторони на підставі статті 534 Цивільного кодексу України досягли згоди про такий порядок погашення заборгованості за цим Договором: в першу чергу сплачується пеня; в другу чергу сплачуються проценти згідно п. 5.6. Договору; в третю чергу сплачується плата згідно п. 2.1, Договору; в четверту чергу сплачується сума Позики.
За змістом п. 4 додаткової угоди Сторони досягли згоди викласти пункти 5.2. та 5.3. Договору викласти в наступній редакції: «5.2. За порушення Позичальником строків погашення грошових зобов`язань за цим Договором Позикодавець має право вимагати від позичальника сплатити Позикодавцю пеню. 5.3. У випадку нарахування Позикодавцем пені, така пеня нараховується у розмірі 2% від суми простроченого грошового зобов`язання за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості.»
Відповідно до п. 5 договору сторони досягли згоди доповнити Розділ «5. Відповідальність» пунктами 5.6. та 5.7, в наступній редакції: «5.6. сторони на підставі статті 625 Цивільного кодексу України досягли згоди, що у випадку прострочення сплати Позичальником своїх грошових зобов`язань за цим Договором, Позичальник зобов`язується на вимогу Позикодавця сплатити 732 проценти річних від простроченої суми грошового зобов`язання. 5.7. Сторони досягли згоди, що нарахування процентів згідно п. 5.6. цього Договору є правом, а не обов`язком Позикодавця. При цьому Позикодавець може нарахувати менший розмір відсотків ніж передбачено п.5.6.
Згідно довідки від 21 липня 2020 року № 69 військового комісара ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом в Чернігівському обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки з 29 грдуня 2018 року (а. с. 13).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша-третя та п`ята статті 203 ЦК України).
Однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості, яка знайшла своє вираження у статтях 3, 6, 626, 627, 628, 629, 638 ЦК України.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Відтак істотними умовами договору, що визначені законом, є предмет, сума, строк повернення і розмір процентів.
Підписання ОСОБА_1 договору позики, який містить усі зазначені істотні умови, є доказом ознайомлення його з його предметом та усіма умовами.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
Підставою недійсності оспорюваних пунктів договору позики позивач зазначає їх невідповідність пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Особливий період відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У випадку невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи ( Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період.

Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Національний банк України у своєму листі від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. Тобто на вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
Тобто, на час укладення договору позики та в період виконання його умов позивач мала статус військовослужбовця Збройних Сил Українита на неї поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до неї не може застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.

Проте зазначені вище пільги діють лише протягом чітко визначеного періоду і є законодавчо визначеним захистом мобілізованих позичальників.

Отже положення пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не містять заборону щодо укладення з військовослужбовуцями або мобілізованими особами договорів позики з умовами, які передбачають нарахування процентів за користування коштами та настання цивільно-правової відповідальності, а вказують лише на неможливість стягнення з позичальників процентів та штрафних санкцій протягом певного періоду, але не є підставою для визнання окремих пунктів договору позики та додаткової угоди до неї недійсними.

Ця норма права не суперечить положенням цивільного законодавства України, що регулює правовідносини, які виникають з договорів позики, а тому не може бути підставою для визнання пунктів 2.1, 3.5, 3.6 та 4.13 договору позики від 15 січня 2019 року та пунктів 1, 4, 5 додаткової угоди недійсними.

Посилання у відзиві на позовну заяву на те, що на момент укладення договору позики позивач не повідомила про наявність у неї спеціального статусу не заперечується і позивачем.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що повідомлення про проходження військової служби нею було надіслано лише 4 червня 2019 року.

Тобто на момент укладення договору позики і додаткової угоди до нього така інформація була відсутня у відповідача та перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142, позивачем 15 січня 2019 року відповідачу не надавався.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними окремих пунктів договору та додаткової угоди до неї є необгрунованими і задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про визнання умов кредитного договору недійсними, у задоволенні яких суд вважає за необхідне відмовити.

Посилання у позовній заяві на постанову Верховного Суду № 216/3521/16-ц щодо відшкодування моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки стосуються депозитних договорів. У цих постановах зазначено про те, що така компенсація можлива за договорами, однак нічого про кредитні не вказано.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 274-279, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 526, 530, 610, 638, 1046 ЦК України, ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд

у х в а л и в:
у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРТНЕР ФІНАНС» про визнання недійсними певних пунктів договору позики та додаткової угоди, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Суддя О.С. Гусак