судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Тітова М. Ю. на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 червня 2021 року в справі № 537/3100/17 (провадження № 61-343св19)
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2018 року та на постанову Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року.
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.
Заочним рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року, позов задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку від 16 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. за № 3903.
У грудні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували до спірних правовідносин статтю 369 ЦК України, вважаючи, що спірний будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки після розподілу майна подружжя будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності.
Позивач обрав неправильний спосіб захисту, оскільки відповідно до статті 362 ЦК України в разі продажу частки в праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду протягом одного року позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця.
Також вважає, що висновок суду про те, що згода ОСОБА_1 на продаж спірного будинку втратила чинність після розірвання шлюбу, є безпідставним, оскільки згода не містить обмежень щодо строку її дії та вона у встановленому законом порядку не скасована.
Окрім цього, суди не навели відповідного обґрунтування, з яких підстав виходили, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу будинку в цілому, так як позивачу належить лише Ѕ частина спірного будинку, а тому такий договір визнається недійсним у частині майна, яке належить цій особі.
Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 23 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, а заочне рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з того, що підставою визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним є відсутність згоди одного з подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином.
Відповідно до посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. заяви, зареєстрованої за номером № 576, 25 лютого 2013 року ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на укладення договорів купівлі-продажу, за якими придбати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та продати вказаний будинок за ціну та на умовах на власний розсуд. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів відкликання ОСОБА_1 вказаної заяви або що в такій заяві встановлено строк її дії. За таких обставин підстав уважати, що договір купівлі-продажу будинку від 16 грудня 2016 року укладений без згоди, немає. Відповідно, відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним.
При цьому висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що заява ОСОБА_1 від 25 лютого 2013 року про надання дозволу на купівлю-продаж спірного майна втратила свою чинність після розірвання шлюбу сторін колегія суддів вважала помилковим, з огляду на те, що вона не визнана недійсною у встановленому законом порядку.
З такими висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно з частинами першою-третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
За змістом частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частини другої-четвертої цієї статті регулюють питання порядку володіння і користування майном.
Статтею 361 ЦК України закріплено право співвласника самостійно розпорядитися своєю частковою у праві спільної часткової власності.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).
Відповідно до частини першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Таким чином, питання розпорядження майном, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності регулюється статтею 65 СК України та після розірвання шлюбу статтею 369 ЦК України, а саме передбачено надання згоди, яка потребує нотаріального посвідчення, другого з подружжя (або співвласника) на розпорядження майном, яке є об`єктом права спільної сумісної власності.
25 лютого 2013 року (у період перебування сторін у шлюбі) позивач надав відповідачу ОСОБА_2 згоду на укладення договорів купівлі-продажу, тобто вказана була надана позивачем відповідачу як своїй дружині.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 15 вересня 2014 року.
Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 25 грудня 2015 року в справі № 537/1698/15 в порядку поділу майна подружжя визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за кожним на Ѕ частину.

Таким чином, після ухвалення рішення суду спірний житловий будинок належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності.

Отже, позивач має право самостійно розпоряджатися своєю Ѕ часткою спірного житлового будинку. Право на вчинення правочину щодо розпорядження своєю часткою ОСОБА_2 відповідно до статті 358 ЦК України відповідачу не надавав. Згода була надана ним на розпорядження саме спільною сумісною власністю подружжя, а тому відповідач ОСОБА_2 не мала права на відчуження житлового будинку в цілому.

При цьому, та обставина, що після ухвалення рішення суду про поділ будинку ОСОБА_1 не зареєстрував право власності на свою частку в установленому законом порядку, не змінює правовий режим майна, який визначений рішенням суду, яке набрало законної сили, обов`язковість якого встановлена статтею 129 Конституції України та статтею 18 ЦПК України.

За таких обставин вважаю, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягала частковому задоволенню, рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року необхідно було скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково, а саме визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 16 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. за № 3903, в частині продажу Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

Суддя М. Ю. Тітов