КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Дубас Т.В.
Єдиний унікальний номер справи № 369/7690/2019
Апеляційне провадження №22ц/824/ 1144/ 2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І., Верланова С.М.

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 21 жовтня 2015 року він звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом про оскарження бездіяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та зобов`язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року , залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 серпня 2017 року , у справі № 826/23846/15 вимоги позивача було задоволено у повному обсязі. Визнано протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що полягає у неналежному розгляді заяви позивача від 10 вересня 2015 року , зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розглянути дану заяву та надати повну та обґрунтовану відповідь.

ОСОБА_1 06 травня 2016 року подав до ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві заяву про примусове виконання вказаного судового рішення та виконавчий лист № 826/23846/15, виданий 25 квітня 2016 року Окружним адміністративним судом м. Києва.

Державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Сімерецькою В.С. 06 травня 2016 року було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 51035227.

Від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб позивач 07 червня 2016 року отримав лист № 27-25721/16 від 02 червня 2016 року .

Оскільки зазначений лист не містив відповіді на питання, порушені у зверненні позивача від 10 вересня 2015 року , а строк для добровільного виконання боржником судового рішення ( 7 днів) закінчився, тому 08 червня 2016 року позивач звернувся до державного виконавця Сімерецької В.С. із письмовою заявою про накладення на боржника штрафу, проте державний виконавець не вчинила всіх дій та не вжила всіх заходів, направлених на повне і своєчасне виконання зазначеного судового рішення, проігнорувала заяву позивача від 08 червня 2016 року і вже 13 червня 2016 року прийняла з огляду на фактичне виконання боржником рішення суду постанову про закінчення виконавчого провадження, повернувши виконавчий лист до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Позивач оскаржив рішення вказаного державного виконавця до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року в адміністративній справі № 826/11378/16 постанову державного виконавця Сімерецької В.С. про закінчення виконавчого провадження № 51035227 було скасовано.

На виконання даного судового рішення державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Сімерецькою В.С. 18 жовтня 2016 року було прийнято постанову про відновлення виконавчого провадження № 51035227. Копії даної постанови було направлено на адресу сторін виконавчого провадження та до Окружного адміністративного суду м. Києва.

В подальшому , 01 листопада 2016 року, позивач звернувся до керівника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві зі скаргою, в якій просив ініціювати проведення службового розслідування наведених у скарзі фактів неправомірних дій та бездіяльності державного виконавця Сімерецької В.С. та застосувати до неї заходи дисциплінарного впливу. Підставою такого звернення позивача стало неналежне виконання державним виконавцем своїх посадових обов`язків, умисне порушення нею вимог ст.ст. 1, 6, 11, ч. 3 ст. 49, ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», що дозволило боржнику протягом шести місяців з моменту відкриття виконавчого провадження ігнорувати рішення суду та не виконувати його.

Крім того , 04 листопада 2016 року , позивачем було подано до Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві заяву, в якій він просив державного виконавця прийняти постанову про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду, у якій також зазначити вимогу про виконання рішення суду протягом 10 робочих днів та попередити боржника про кримінальну відповідальність за невиконання даного рішення.

Позивач ОСОБА_1 12 листопада 2016 року отримав постанову начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 02 листопада 2016 року про перевірку виконавчого провадження , якою було відмовлено у задоволенні скарги позивача.

Вважаючи дану постанову незаконною, позивач оскаржив її до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року у адміністративній справі № 826/17917/16, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року , позовні вимоги позивача було задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоція Б.І. щодо неналежного розгляду скарги позивача від 01 листопада 2016 року .

Позивач вказував, що з огляду на численні факти неналежного виконання державним виконавцем Сімерецькою В.С. своїх посадових обов`язків, зокрема, її відмови розглянути його заяви від 08 червня 2016 року та 04 листопада 2016 року , не застосування до боржника штрафних санкцій у зв`язку з невиконанням рішення суду в установлений державним виконавцем строк, прийняття незаконної постанови про закінчення виконавчого провадження, несвоєчасне направлення на адресу учасників постанови від 13 червня 2016 року про закінчення виконавчого провадження та не вжиття нею всіх необхідних дій та заходів, направлених на виконання судового рішення, на підставі якого було видано виконавчий документ, 02 грудня 2016 року позивачем в порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» було подано на ім`я начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві відповідну скаргу.

Від Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві 15 грудня 2016 року позивач отримав листа, зі змісту якого не вбачалось, що його скарга розглянута належним чином, а за результатами її розгляду було прийнято відповідне рішення та йому як учаснику виконавчого провадження було надано повну і обґрунтовану відповідь по суті скарги. За вказаних підстав позивач змушений був оскаржити дії та рішення посадової особи до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2017 року в адміністративній справі № 826/20390/16, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2018 року , вимоги позивача було задоволено повністю: визнано протиправною бездіяльність начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоція Б.І. щодо неналежного розгляду скарги позивача від 02 грудня 2016 року , зобов`язано його розглянути дану скаргу в порядку, передбаченому ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Державним виконавцем Сімерецькою В.С. 26 грудня 2016 року було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 51035227 на підставі п.13 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з непред`явленням виконавчого документу за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені ст. 41 цього Закону.

За результатами перевірки, проведеної заступником керівника апарату Окружного адміністративного суду м. Києва та наслідками розгляду Другою Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя дисциплінарної справи відносно судді Окружного адміністративного суду м. Києва Добрянської Я.І. , було встановлено, що непред`явлення виконавчого листа № 826/23846/15 для виконання сталося саме з вини судді Добрянської Я.І. , яка протягом 2 місяців зволікала з направленням даного виконавчого листа до Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, не зважаючи на те, що постанова державного виконавця Сімерецької В.С. від 18 жовтня 2016 року про відновлення виконавчого провадження та лист керівника даного органу були передані їй вчасно.

Позивач зазначав, що встановлені судами та дисціплінарним органом Вищої Ради Правосуддя порушення з боку перелічених посадових осіб Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві і судді Окружного адміністративного суду м. Києва Добрянської Я.І. призвели до невиконання рішення суду, яке набрало законної сили і було звернуто до примусового виконання, виявили істотні недоліки в їх роботі, в тому числі відсутність належного контролю за діяльністю державного виконавця з боку її безпосереднього керівника, їх явне небажання дотримуватись вимог чинного законодавства України, а також своєчасно та в повному обсязі виправляти вказані недоліки.

Позивач вважав, що, оскільки внаслідок неправомірних дій, рішень та бездіяльності працівників Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві та судді Окружного адміністративного суду м. Києва йому спричинено моральну шкоду, держава має виплатити компенсацію на її відшкодування, яку він оцінює у 500 000 грн.

При цьому, позивач вказував, що оцінюючи розмір компенсації за завдану йому моральну шкоду, він виходив з принципів розумності, виваженості і справедливості, глибини і тривалості своїх моральних страждань.

З огляду на викладене та посилаючись на норми закону, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь нього 500 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2020 року позов задоволено частково .

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 5 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач Шевченківський районний відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати . Ухвалити нове рішення про відмову у позові .

В апеляційній скарзі посилався на неповне з"ясування судом обставин , що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи , які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи. На думку відповідача , матеріали справи не містять жодного доказу щодо завдання позивачу моральної шкоди відповідачем , а відтак висновок суду про часткове задоволення позову є хибним .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив , що апеляційна скарга ніяким чином не спростовує доводів і аргументів позивача , навпаки вона містить спотворену інформацію , вирізану із контексту , що може ввести апеляційній суд в оману стосовно дійсних обставин даної справи, а також подій що дійсно мали місце щодо порушення його прав як стягувача та суб`єкта інформаційний відносин . Ввважає, що скарга не спростовує факту заподіяння йому моральної шкоди та її розміру .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року апеляційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області визнана неподаною та повернута апелянту ( т.2 а.с. 59-60) .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 21 січня 2021 року , 18 лютого 2021 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи, Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від апелянта не надходило. Позивач ОСОБА_1 приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції .

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2015 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом про оскарження бездіяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та зобов`язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року , залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 серпня 2017 року , ( справі № 826/23846/15) вимоги позивача було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що полягає у неналежному розгляді заяви позивача від 10 вересня 2015 року , зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розглянути дану заяву та надати повну та обґрунтовану відповідь.

Позивач ОСОБА_1 06 травня 2016 року подав до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві заяву про примусове виконання вказаного судового рішення та виконавчий лист № 826/23846/15, виданий 25 квітня 2016 року Окружним адміністративним судом м. Києва.

Державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Сімерецькою В.С. 06 травня 2016 року було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 51035227.

На виконання рішення суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб позивач 07 червня 2016 року отримав лист № 27-25721/16 від 02 червня 2016 року .

Разом з тим , оскільки зазначений лист Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не містив відповіді на питання, порушені у зверненні позивача від 10 вересня 2015 року , а строк для добровільного виконання боржником судового рішення у 7 днів закінчився, ОСОБА_1 08 червня 2016 року звернувся до державного виконавця Сімерецької В.С. із письмовою заявою про накладення на боржника штрафу.

Проте, державний виконавець не вчинила всіх дій та не вжила всіх заходів, направлених на повне і своєчасне виконання зазначеного судового рішення, проігнорувала заяву позивача від 08 червня 2016 року і прийняла, з огляду на фактичне виконання боржником рішення суду, постанову від 13 червня 2016 року про закінчення виконавчого провадження, повернувши виконавчий лист до Окружного адміністративного суду м. Києва.

ОСОБА_1 оскаржив рішення( постанову ) державного виконавця до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року ( справа № 826/11378/16) постанову державного виконавця Сімерецької В.С. про закінчення виконавчого провадження № 51035227 було скасовано.

На виконання даного судового рішення, 18 жовтня 2016 року , державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Сімерецькою В.С. було прийнято постанову про відновлення виконавчого провадження № 51035227, копії даної постанови було направлено на адресу сторін виконавчого провадження та до Окружного адміністративного суду м. Києва.

В подальшому, 01 листопада 2016 року , позивач ОСОБА_1 звернувся до керівника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві зі скаргою, в якій просив ініціювати проведення службового розслідування наведених у скарзі факів неправомірних дій та бездіяльності державного виконавця Сімерецької В.С. та застосувати до неї заходи дисциплінарного впливу. Підставою такого звернення позивача стало неналежне виконання державним виконавцем своїх посадових обов`язків, умисне порушення нею вимог ст.ст. 1, 6, 11, ч. 3 ст. 49, ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», що дозволило боржнику протягом 6 місяців з моменту відкриття виконавчого провадження ігнорувати рішення суду та не виконувати його.

Крім того , 04 листопада 2016 року позивачем було подано до Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві заяву, в якій він просив державного виконавця прийняти постанову про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду, у якій також зазначити вимогу про виконання рішення суду протягом 10 робочих днів та попередити боржника про кримінальну відповідальність за невиконання даного рішення.

ОСОБА_1 12 листопада 2016 року отримав постанову начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві про перевірку виконавчого провадження від 02 листопада 2016 року , якою було відмовлено у задоволенні скарги позивача.

Вважаючи дану постанову незаконною, позивач оскаржив її до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року ( справа № 826/17917/16), залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року , позовні вимоги позивача було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоція Б.І. щодо неналежного розгляду скарги позивача від 01 листопада 2016 року .

В порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», ОСОБА_1 02 грудня 2016 року було подано на ім`я начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві скаргу на численні факти неналежного виконання державним виконавцем Сімерецькою В.С. своїх посадових обов`язків, зокрема, її відмови розглянути його заяви від 08 червня 2016 року та 04 листопада 2016 року , не застосування до боржника штрафних санкцій у зв`язку з невиконанням рішення суду в установлений державним виконавцем строк, прийняття незаконної постанови про закінчення виконавчого провадження, несвоєчасне направлення на адресу учасників постанови від 13 червня 2016 року про закінчення виконавчого провадження та невжиття нею всіх необхідних дій та заходів, направлених на виконання судового рішення, на підставі якого було видано виконавчий документ,.

Від Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві 15 грудня 2016 року позивач отримав листа, зі змісту якого не вбачалось, що його скарга розглянута належним чином, а за результатами її розгляду було прийнято відповідне рішення та йому як учаснику виконавчого провадження було надано повну і обґрунтовану відповідь по суті скарги. За вказаних підстав позивач оскаржив дії та рішення посадової особи до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2017 року ( справа № 826/20390/16), залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2018 року , вимоги позивача було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоція Б.І. щодо неналежного розгляду скарги позивача від 02 грудня 2016 року , зобов`язано розглянути скаргу ОСОБА_1 в порядку, передбаченому ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того , як зазначає позивач ,26 грудня 2016 року державним виконавцем Сімерецькою В.С. було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 51035227 на підставі п. 13 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з непред`явленням виконавчого документу за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені ст. 41 цього Закону.

За результатами перевірки, проведеної заступником керівника апарату Окружного адміністративного суду м. Києва та наслідками розгляду Другою Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя дисциплінарної справи відносно судді Окружного адміністративного суду м. Києва Добрянської Я.І. , було встановлено, що непред`явлення виконавчого листа № 826/23846/15 для виконання сталося саме з вини судді Добрянської Я.І. , яка протягом 2 місяців зволікала з направленням даного виконавчого листа до Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, не зважаючи на те, що постанова державного виконавця Сімерецької В.С. від 18 жовтня 2016 року про відновлення виконавчого провадження та лист керівника даного органу були передані їй вчасно.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме ці органи мають відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи, відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності вказаних умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. ( Постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 березня 2019 року у справі №916/1423/17).

Системний аналіз відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року ( справа №464/3789/17). Зокрема, зазначено , що відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли за собою вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди.( Постанова Верховного Суду від 24 березня 2020 року справа № 818/607/17.)

У постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року ( справа №752/4100/17), від 26 грудня 2019 року (справа №646/7744/17), визначено , що збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом держвлади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі в таких категоріях спорів Державної казначейської служби чи її територгану не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Держвна казначейська служба чи її територіальний орган. ( Постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справа №242/4741/16-ц.).

Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу державними органами або посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Оскільки судовими рішеннями за позовами ОСОБА_1 , встановлено неправомірність дій, рішень та бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення, яке набрало законної сили, ухваленого на користь позивача, суд першої інстанції правильно визначив , що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності зблоку працівників державної виконавчо служби будь-яких неправомірних дій , які б завдали шкоди ОСОБА_1 , є безпідставними , спростовуються наявними в матеріалах справи судових ріше6нь, які набрали законної сили .

Правишьним є висновок суду і щодо визначення розміру заподіяної моральної шкоди. Так судом першої інстанції враховані тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких він зазнав внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення . Таким чином , з урахуванням вимог розумності і справедливості та того, що в ході розгляду справи позивачем не було надано доказів того, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, становить саме 500 000 грн, тому висновок суду про стягнення на користь позивача із Державного бюджету України моральної шкоди у розмірі 5 000 грн є цілком обґрунтованим, і таким що є ефективним відновленням порушеного права .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року ).

З огляду на вказані положення ,слід зазначити , що доводи апеляційної скарги зводяться до відсутності з боку державної виконавчої служи будь-яких порушень прав ОСОБА_1 , що вже було неодноразовим предметом судових спорів між виконавчою службою та ОСОБА_1 , зокрема і судом першої інстанції вказані доводи були розглянуті, а відтак не потребує детальної відповіді на кожен аргумент апеляційної скарги .

Відповідно до ст. 367 ЦПК України , перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог , заявлених у суді першої інстанції , колегія суддів приходить до висновку , що суд першої інстанції,

вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обгрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України , суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді