Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/61632/16
Номер провадження: 22-ц/824/1262/2021
Головуючий у суді першої інстанції Н.П. Васильєва
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
17 лютого 2021 року місто Київ

Номер справи 757/61632/16

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

позивач ОСОБА_2

відповідач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кавицький»

апеляційну скаргу Національного банку України

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року, ухвалене у складі судді Васильєвої Н.П., у приміщенні Печерськогорайонного суду м.Києва, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Кавицький», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, про захист прав споживачів, визнання кредитних та іпотечних договорів недійсними, скасування у Державному реєстрі прав на нерухоме майно записів про іпотеку та обтяження.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що після заміни позичальника у договорах кредиту від 31 травня 2006 року №602-Ф, укладеного між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 (з усіма додатковими угодами); від 24 грудня 2007 року №1054-Ф, укладеного між ЗАТ «Сведбанк Інвест», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 (з усіма додатковими угодами); від 08 червня 2005 року №340-Ф, укладеного між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 (з усіма додатковими угодами); від 27 липня 2005 року №380, укладеного між ЗАТ «ТАС - Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Кавицький», правонаступником якого є ОСОБА_1 (з усіма додатковими угодами); від 27 липня 2005 року №379-Ф, укладеного між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта банк», та ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_2 (з усіма додатковими угодами); від 27 липня 2005 року №377-Ф, укладеного між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_2 (з усіма додатковими угодами); від 27 липня 2005 року №378-Ф, укладеного між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_2 (з усіма додатковими угодами); від 31 травня 2006 року №601-Ф, укладеного між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_7 , правонаступником якої є ОСОБА_2 (з усіма додатковими угодами); від 30.11.2007 року №599, укладеного між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами, позивачі набули права та обов`язки сторони у цих договорах.

Умови зазначених кредитних договорів вважають такими, що містять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачам, передбачають обов`язок укласти інший договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем, а також є дискримінаційними стосовно споживача, у тому числі щодо правил зміни відсоткової ставки, є несправедливими та такими, що суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у позові зазначали, що за указаними кредитними договорами кредитні кошти були надані фізичним особам для споживчих потреб. Відповідно до кредитного договору від 31 травня 2006 року №602-Ф на період дії договору застави заставодавець, у тому числі майновий поручитель, повинен відповідно до умов договору застави страхувати предмет застави у страховій компанії, погодженій з банком, за свій рахунок та в повному обсязі на його повну договірну (заставну) вартість на користь банку як вигодонабувача від ризиків, визначених банком, та протягом семи календарних днів з дати укладення договору застави зобов`язаний надати банку достатні документальні докази на підтвердження виконання зазначеного обов`язку: завірену копію договору страхування та/або страхового полісу, а також завірені копії платіжних документів про сплату страхового внеску та/або інших документів, що підтверджують набрання чинності договором страхування. Не допускається розстрочення сплати страхових платежів, страхових внесків, страхових премій за договорами страхування майна. Безумовна франшиза за договорами страхування не може перевищувати 2 % страхової суми, за винятком ризику викрадення автомобіля, за яким безумовна франшиза не може бути вища за 10 % страхової суми. Таким чином, умови вказаного кредитного договору передбачають обов`язок заставодавця укласти інший договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем, що є несправедливою умовою договору згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі статтею 9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Вказавши у пункті 5.6 вказаного кредитного договору безумовну франшизу в розмірі лише 2 % та неможливість розстрочення страхових платежів, банк свідомо збільшив витрати заставодавця на укладення договору страхування. Крім того, умова про погодження страхувальника виключно банком фактично надає банку можливість отримання додаткового прибутку від укладення договору страхування саме на умовах, визначених кредитним договором за погодженням лише необхідних страхувальників. Вказані положення також передбачені кредитними договорами від 24 грудня 2007 року № 1054-Ф, від 31 травня 2006 року № 601Ф.

Також вказали, що відповідно до пункту 6.6 кредитного договору від 31 травня 2006 року №602-Ф у разі прострочення виконання або неналежного чи неповного виконання умов щодо страхування предметів застави, в тому числі майновим поручителем, позичальник на вимогу банку негайно сплачує штрафні санкції. При цьому банк має право призупинити видачу кредитних коштів позичальнику та/або застосувати заходи для дострокового погашення кредиту.

Позивачі посилаються на те, що умови вказаних кредитних договорів передбачають: визначення страхувальника предметів застави виключно банком; встановлення умовами договору страхування максимальної межі безумовної франшизи з метою підвищення розміру страхових платежів; у випадку невиконання вимог банку щодо страхування, можливість банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів; у випадку невиконання вимог банку щодо страхування можливість банку призупинити видачу кредитних коштів; у разі невиконання вимог банку щодо страхування можливість банку застосувати заходи відповідальності шляхом накладення значних штрафів та пені. Вказані умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Крім того, суттєвою підставою своїх вимог позивачі зазначають ненадання банком інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили, що під час укладення кредитних договорів від 31 травня 2006 року №602-Ф, від 24 грудня 2007 року №1054-Ф, від 31 травня 2006 року №601-Ф, від 30 листопада 2007 року №599 кредитодавець не надав списку страхових компаній, які є погодженими ним, що унеможливлює встановлення вартості надання такими компаніями страхових послуг та розміру страхових платежів. Таким чином, кредитодавець порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів» та не повідомив позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Вказане порушення було допущено при укладенні всіх кредитних договорів. Вказуючи у графі «залишок заборгованості за кредитною лінією на кінець періоду, дол. США» інформацію лише щодо повернення тіла кредиту, банк свідомо ввів позичальника в оману щодо вартості кредиту та розміру грошових коштів, які підлягають поверненню, чим грубо порушив права споживача та вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Вважають, що відповідно до частини шостої статті 19 вищевказаного Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Також позивачі, посилались на те, що умови кредитного договору від 31 травня 2006 року №602-Ф встановлюють право банку на одностороннє збільшення процентів за користування кредитом у будь-якому розмірі та фактично за будь-яких підстав. Аналогічні пункти містяться в умовах інших кредитних договорів. Тобто, умови кредитних договорів містять дисбаланс прав та обов`язків позичальника, що ставить у тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов`язаннях.

Вважають, що такі умови кредитних договорів є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання їх недійсними. Пунктом 3.3.3 кредитних договорів передбачено, що позичальник має здійснити дострокове погашення кредиту саме протягом семи робочих днів, а не тридцяти календарних днів, як того вимагає Закон України «Про захист прав споживачів». Пунктами 7.4.1-7.4.3 кредитних договорів передбачено обов`язок щодо сплати комісій за управління кредитною лінією, за відкриття рахунків та сплати будь-яких інших комісій, що передбачені додатком 2 до кредитних договорів. Згідно з пунктом 4.1 кредитних договорів позичальник може достроково повернути кредит за умови оплати комісії у сумі 1 % від суми дострокового погашення. Встановивши у кредитних договорах сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачам. При цьому банк нараховував, а позивачі сплачували комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача.

З урахуванням вказаного, позивачі просили суд визнати недійсними договори про надання відновлювальної кредитної лінії, а саме: від 31 травня 2006 року №602-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 з усіма додатковими угодами; від 24 грудня 2007 року №1054-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 з усіма додатковими угодами; від 08 червня 2005 року №340-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; від 27 липня 2005 року №380, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС - Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; від 27 липня 2005 року №379-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта банк», та ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; від 27 липня 2005 року №377-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; від 27 липня 2005 року №378-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; від 31 травня 2006 року №601-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_7 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; від 30.11.2007 року №599, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», з усіма додатковими угодами.

Визнати недійсними наступні договори іпотеки: від 13 травня 2010 року №543, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; від 13 травня 2010 року №545, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; від 13 травня 2010 року №547, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; від 13 травня 2010 року №550, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; від 13 травня 2010 року №552, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; від 13 травня 2010 року № 554, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; від 13 травня 2010 року №540, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; від 06 серпня 2010 року №1641, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами.

Також просили скасувати у Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис про іпотеку та обтяження, внесені на підставі: іпотечного договору від 13 травня 2010 року №543, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 13 травня 2010 року №545, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 13 травня 2010 року №547, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 13 травня 2010 року №550, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 13 травня 2010 року №552, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 554, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 13 травня 2010 року №540, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 06 серпня 2010 року №1641, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Кавицький», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, про захист прав споживачів, визнання кредитних та іпотечних договорів недійсними, скасування у Державному реєстрі прав на нерухоме майно записів про іпотеку та обтяження задоволено частково.

Визнано недійсними: кредитний договір від 31 травня 2006 року №602-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 з усіма додатковими угодами; кредитний договір від 24 грудня 2007 року №1054-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 з усіма додатковими угодами; кредитний договір від 08 червня 2005 року №340-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; кредитний договір від 27 липня 2005 року №380, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС - Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», правонаступником якого є ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами; кредитний договір від 27 липня 2005 року №379-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта банк», та ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; кредитний договір від 27 липня 2005 року №377-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; кредитний договір від 27 липня 2005 року 3378-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; кредитний договір від 31 травня 2006 року №601-Ф, укладений між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_7 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року №543, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року №545, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року №547, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року №550, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року №552, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року №554, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року №540, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 06 серпня 2010 року № 1641, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами.

Скасовано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис про іпотеку та обтяження, внесені на підставі:іпотечного договору від 13 травня 2010 року №543, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 13 травня 2010 року №545, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 13 травня 2010 року №547, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 13 травня 2010 року №550, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 13 травня 2010 року №552, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 13 травня 2010 року №554, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 13 травня 2010 року №540, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечного договору від 06 серпня 2010 року №1641, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині задоволених вимог про визнання недійсним кредитних та іпотечних договорів та скасування записів у Державному реєстрі прав на нерухоме майно скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Банк зазначив, що суд першої інстанції частково задовольняючи позов не взяв до уваги ту обставину, що у позивачів відсутнє право на подачу позову про недійсність вказаних ними кредитних та іпотечних договорів, оскільки вони не були первісними позичальниками за вказаними у позові договорами кредиту, окрім того, до кредитних договорів неодноразово вносились зміни шляхом укладення додаткових договорів і позичальникам надавались листи-повідомлення про умови кредитування у 2013 році. ПАТ «Дельта Банк» зазначило, що у даних правовідносинах належним способом захисту є розірвання договорів і стягнення збитків, а не визнання їх недійсними. Суд не дослідив належним чином умови кредитних договорів з урахуванням внесених до них змін, а лише здійснив аналіз кредитних договорів №602-Ф, №1054-Ф, №601-Ф. Інші договори судом досліджені лише формально, їх зміст не відображено у рішенні суду. Також вирішуючи даний спір судом невірно трактовано норми ЦК України, допущено та підтверджено односторонню відмову від прав за правочином з боку позичальників за кредитними договорами, що є неприпустимим. ПАТ «Дельта Банк» звернуло увагу, що усі договори іпотеки, зазначені у позові та які були визнані недійсними судом, забезпечують виконання кредитного договору №599 від 30.11.2007, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним якого судом було відмовлено.

Третя особа Національний банк України не погоджуючись із рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд дійшов помилкового висновку про порушення прав позивачів у даних кредитних правовідносинах як споживачів, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо порушення ПАТ «ДельтаБанк» вимог ст.ст. 215, 1048 1052, 1054 1055 ЦК України, ст.ст. 18 19 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідних для чинності правочину. Суд неправильно вважав наявність правових підстав для визнання недійсним договору споживчого кредиту та не правильно застосував положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Національний банк України у апеляційній скарзі зазначив, що суд не взяв до уваги ті обставини, що спірні кредитні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивачі на момент укладення договорів не заявляли додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконували такі умови. Підписанням кредитних договорів позичальники свідчили, що повністю розуміють усі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджуються з ними. Крім того, суд першої інстанції, визнаючи недійсними іпотечні договори, не врахував того, що ці договори забезпечують виконання кредитного договору №599 від 30.11.2007, у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним якого судом було відмовлено, чим порушив вимоги ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» згідно з якою іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Апелянт вважає, що судом взагалі проігноровано такі імперативні норми законодавства та прийнято неправосудне по своїй суті рішення, оскільки всі тексти іпотечних договорів містять положення про дійсність іпотеки до повного виконання умов кредитних договорів.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору №599 від 30.11.2007 ТОВ «Кавицький» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати недійсним кредитний договір №599 від 30.11.2007, укладений між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ТОВ «Кавицький» (з усіма додатковими угодами).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ «Кавицький» зазначило, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовується до кредитного договору №599від 30.11.20007, оскільки позичальником за кредитним договором у момент його укладення та станом на дату ухвалення рішення є юридична особа - ТОВ «Кавицький».

Суд не взяв до уваги ту обставину, що позивачі є поручителями за кредитним договором та відповідно є заінтересованими особами щодо вказаного договору, що надає право звертатись із позовом до суду про визнання такого договору недійсним на підставах, зазначених у Законі України «Про захист прав споживачів».

Товариство звернуло увагу на те, що єдиними учасниками ТОВ «Кавицький» були та є позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яким також надавались кредитні кошти в рамках єдиної кредитної лінії, яка була оформлена шляхом укладення декількох кредитних договорів, а тому можливо вважати, що надання кредиту ТОВ «Кавицький» також здійснювалось у межах вказаної кредитної лінії та є споживчим кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним кредитного договору №599 від 30.11.2007, суд першої інстанції не взяв до уваги, що умови цього кредитного договору передбачають обов`язок заставодавця укласти інший договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем, що є несправедливою умовою договору згідно пункту 2 частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». А умова про погодження страхувальника виключно банком фактично надає банку можливість отримання додаткового прибутку від укладення договору страхування саме на умовах, визначених Кредитним договором погодженням лише необхідних страхувальників. Також суд не врахував, що Банк всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив орієнтовну сукупну вартість кредиту, зокрема розмір відсотків, які мають бути сплачені за весь період повернення кредиту. Апелянт зазначив, що судом також не було враховано, що укладення кредитного договору №599 від 30.11.2007 здійснено з використанням нечесної підприємницької практики, а тому такий договір повинен бути визнаний недійсним судом.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ПАТ «Дельта Банк» - Ковалик В.В. доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити скаргу з викладених у ній підстав. Не заперечував проти задоволення апеляційної скарги Національного банку України. Доводи апеляційної скарги ТОВ «Кавицький» вважав необґрунтованими та безпідставними, а тому просив залишити апеляційну скаргу Товариства без задоволення.

Представник Національного банку України - Гузієнко Я.М. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити скаргу з викладених у ній підстав. Проти задоволення апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» не заперечував. Апеляційну скаргу ТОВ «Кавицький» просив залишити без задоволення як необґрунтовану та безпідставну.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Дворніченко Л.В. просив задовольнити апеляційні скарги ПАТ «Дельта Банк» та Національного банку України, апеляційну скаргу ТОВ «Кавицький» просив залишити без задоволення.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ТОВ «Кавицький» - Степаненко О.М. підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити скаргу з викладених у ній підстав. Заперечував проти задоволення апеляційних скарг Національного банку України та ПАТ «Дельта Банк», вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними.

Представник позивачів Тиліпський Д.В. не заперечував проти задоволення апеляційної скарги ТОВ «Кавицький». Апеляційні скарги ПАТ «Дельта Банк» та Національного банку України просив залишити без задоволення, оскільки вважає доводи викладені в них безпідставними, необґрунтованими та такими, що суперечать встановленим судом обставинам справи, з урахуванням викладених у відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» підстав для залишення рішення суду в частині задоволення вимог без змін.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Кавицький» не підлягає задоволенню, а апеляційні скарги ПАТ «ДельтаБанк» та Національного банку України підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Так, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції вважав їх обґрунтованими та дійшов висновку, що при укладанні договорів та додаткових договорів між сторонами у справі був порушений баланс договірних прав та обов`язків споживача, а тому зазначені договори визнані судом недійсними. Суд вважав несправедливою умовою кредитних договорів про обов`язок укласти інший договір з третьою особою, визначеною банком, згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки споживачі позбавлені права здійснити вільний вибір страховика на власний розсуд. Крім того, витрати за договором страхування не були передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача, і законодавством не передбачено обов`язку укладати договори страхування виключно зі страховиками, погодженими кредитодавцем. Встановлення безумовної франшизи за договорами страхування не більше 2 % від страхової суми також обмежує права споживача на укладення договору страхування та збільшує витрати на укладення такого договору. Суд першої інстанції також виходив із того, що кредитодавець не здійснив належно детальний, достовірний та об`єктивний розрахунок сукупної вартості кредиту для споживача у процентному значенні та грошовому вираженні з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно з вимогами пункту 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; не визначив належно реальну процентну ставку; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді шляхом підсумовування всіх платежів, здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Крім цього, банк не встановив застереження щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків. Банк також не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунка, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунка у грошовому вираженні у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; не визначив відповідальності кредитора при порушенні умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту, зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки, не зазначені в договорі, як того вимагає пункт 9 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків». Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні кредитні договори, за винятком кредитного договору № 599, були укладені з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України та підлягають визнанню недійсними. Як похідні від кредитних договорів, суд визнав недійсними договори іпотеки та скасував у Державному реєстрі прав на нерухоме майно записи про іпотеку на обтяження, внесені на підставі договорів іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору №599 від 30.11.2007, суд виходив із того, що позичальником у момент укладення договору та станом на дату прийняття рішення є юридична особа - ТОВ «Кавицький», і, як наслідок, положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються до вказаного договору, оскільки споживачем може виступати лише фізична особа.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині в межах доводів апеляційних скарг, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(стаття 509 ЦК України).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами

першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом, 31.05.2006 між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (позикодавець) та ОСОБА_3 (боржником) укладено кредитний договір №602-Ф.

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору №602-Ф банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.

Згідно пункту 1.5 Кредитного договору №602-Ф цільове призначення кредиту: споживчі потреби.

15.08.2011 між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»), ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Договір про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов`язки, які виникли на підставі кредитного договору №602-Ф від 31.05.2006, укладеного між первісним позичальником та Банком.

24.12.2007 між ЗАТ «Сведбанк Інвест» (позикодавець) та ОСОБА_1 (боржником) укладено кредитний договір №1054-Ф.

Відповідно до пункту 1.1. даного договору банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.

Згідно пункту 1.5 кредитного договору №1054-Ф цільове призначення кредиту: придбання нерухомості, споживчі потреби.

08.06.2005 між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (позикодавець) та ОСОБА_3 (боржником) укладено кредитний договір №340-Ф.

Відповідно до пункту 1.1. даного договору банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку погашення кредиту, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.

Згідно пункту 1.5 Кредитного договору №340-Ф цільове призначення кредиту: споживчі потреби.

07.07.2008 між ЗАТ «Сведбанк Інвест» (правонаступник ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»), ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №39 до кредитного договору №340-Ф про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов`язки, які виникли на підставі кредитного договору №340-Ф від 08.06.2005, укладеного між первісним позичальником та Банком.

27.07.2005 між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (позикодавець) та ТОВ «Кавицький» (боржником) укладено кредитний договір №380.

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору №380 банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.

29.07.2008 між ЗАТ «Сведбанк Інвест», ТОВ «Кавицький» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №16, відповідно до умов якого сторони погодили включити ОСОБА_1 як позичальника та виклали кредитний договір у новій редакції.

13.05.2010 між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»), ТОВ «Кавицький» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №23, відповідно до умов якого сторони погодили виключити ТОВ «Кавицький» як позичальника та виклали кредитний договір у новій редакції.

Згідно пункту 1.4 Кредитного договору №380 (з урахуванням внесених змін) цільове призначення кредиту - споживчі потреби.

27.07.2005 між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (позикодавець) та ОСОБА_4 (боржником) укладено кредитний договір №379-Ф.

Відповідно до пункту 1.1. Кредитного договору №379-Ф банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.

Цільове призначення кредиту - споживчі потреби (пункт 1.5 Кредитного договору №379-Ф).

13.05.2010 між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»), ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов`язки, які виникли на підставі Кредитного договору №379-Ф від 27.07.2005, укладеного між первісним позичальником та Банком.

27.07.2005 між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (позикодавець) та ОСОБА_5 (боржником) укладено кредитний договір №377-Ф.

Відповідно до пункту 1.1. даного договору банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.

Згідно пункту 1.5 кредитного договору №377-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.

13.05.2010 між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»), ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов`язки, які виникли на підставі кредитного договору №377-Ф від 27.07.2005, укладеного між первісним позичальником та Банком.

27.07.2005 між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (позикодавець) та ОСОБА_6 (боржником) укладено кредитний договір №378-Ф.

Відповідно до пункту 1.1. даного договору банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.

Цільове призначення кредиту - споживчі потреби (пункт 1.5 Кредитного договору № 378-Ф).

13.05.2010 між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»), ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено Договір про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов`язки, які виникли на підставі кредитного договору №378-Ф від 27.07.2005, укладеного між первісним позичальником та Банком.

31.05.2006 між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (позикодавець) та ОСОБА_7 (боржником) укладено кредитний договір №601-Ф.

Відповідно до пункту 1.1. даного кредитного договору банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.

Згідно пункту 1.5 Кредитного договору №601-Ф цільове призначення кредиту - споживчі потреби.

15.08.2011 між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»), ОСОБА_7 і ОСОБА_2 укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого первісний позичальник переводить на нового позичальника, а новий позичальник приймає на себе всі права та обов`язки, які виникли на підставі Кредитного договору №601-Ф від 31.05.2006, укладеного між первісним позичальником та Банком.

30.11.2007 між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (позикодавець) та ТОВ «Кавицький» (боржником) укладено кредитний договір №599.

Відповідно до пункту 1.1. даного договору банк відкриває позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.

Цільове призначення кредиту - придбання нерухомості, оплата ремонтних робіт (пункт 1.5 Кредитного договору №599).

Так, положеннями статті 520 ЦК України визначено, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Згідно статті 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Відповідно до статті 513 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Отже, за наслідками укладених договорів переведення боргу, додаткових договорів до кредитних договорів ОСОБА_1 є боржником за кредитними договорами №602-Ф від 31.05.2006, №1054-Ф від 24.12.2007, №340-Ф від 08.06.2005, №380 від 27.07.2005. А за наслідками укладених договорів переведення боргу ОСОБА_2 є боржником за кредитними договорами №379-Ф від 27.07.2005, №377-Ф від 27.07.2005, №378-Ф від 27.07.2005, №601-Ф від 31.05.2006.

Також судом встановлено, що 18.06.2013 між Публічним акціонерним товариством «Омега Банк» (Продавець) (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 1, яким сторони передбачили, що Продавець надав кредити Позичальникам за Кредитними договорами. Продавець бажає продати (відступити), а Покупець бажає купити (прийняти) Права вимоги за винагороду та на умовах, що визначені у цьому Договорі.

За Договором купівлі-продажу прав вимоги №1 від 18.06.2013 ПАТ «Дельта Банк» була сплачена купівельна ціна в частині оплати купівлі оспорюваних позивачами кредитних договорів у розмірі 174 805 186,88 грн.

Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» не є первісним кредитором у вказаних зобов`язаннях, а набуло статус кредитора на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги №1 від 18.06.2013.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вказаного правочину (з урахуванням Додатку 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги № 1 від 18.06.2013 та Додатку до Акту приймання-передачі прав вимоги) ПАТ «Дельта Банк», серед іншого, набуло права вимоги за вказаними вище кредитними договорами.

Укладені сторонами кредитні договори, за виключення Кредитного договору №599 від 30.11.2007, визначені сторонами як споживчі кредити, а тому для них встановлений особливий порядок укладення.

Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції від 01.12.2005 року, яка конкретизувала положення попередньої редакції) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Зважаючи, що позичальником за кредитним договором №599 від 30.11.2007 в момент укладення договору та станом на дату прийняття рішення є юридична особа - ТОВ «Кавицький», положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються до вказаного договору.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Законупро несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

З урахуванням положень вищезазначених пунктів кредитних договорів, умовами кредитних договорів передбачається обов`язок укласти інший договір з третьою особою, визначеною Банком, що є несправедливою умовою договору згідно п.2 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки споживачі позбавлені права здійснити вільний вибір страховика на власний розсуд. Крім того, витрати за договором страхування не були передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача і положеннями законодавства не передбачено обов`язку укладати договори страхування виключно зі страховиками, погодженими кредитодавцем. Встановлення безумовної франшизи за договорами страхування не більше 2% від страхової суми також обмежує права споживача на укладення договору страхування та збільшує витрати на укладення такого договору.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що кредитодавець не здійснив належно детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача у процентному значенні та грошовому виразі з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; не визначив належно реальну процентну ставку; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь Банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Крім цього, Банк не встановив застереження щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків. Крім того, Банк не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у грошовому виразі у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням; не визначив відповідальності кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту, зокрема, в разі зарахування коштів з каси Банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі, як того вимагає п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків». У відповідності до ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»нечесна підприємницька практика забороняється. Згідно п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсними.

Як вірно вказав у рішенні суд першої інстанції, спірні кредитні договори, за виключенням кредитного договору номер 599, були укладені з порушенням вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», Цивільного кодексу України, а отже підлягають визнанню недійсними.

Матеріали справи повністю підтверджують висновок суду першої інстанції в цій частині. Жодних доказів, які б спростовували такі висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Кавицький» щодо наявності підстав для визнання недійсним кредитного договору №599 від 30.11.2007 колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з огляду на наступне.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 01.12.2005 року споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Таким чином, положення Закону України «Про захист прав споживачів»не поширюються на юридичну особу - ТОВ «Кавицький».

Висновок суду першої інстанції про те, що така вимога позивачів не підлягає задоволенню у зв`язку з тим, що позичальником за кредитним договором №599 в момент укладення договору та станом на дату прийняття рішення є юридична особа - ТОВ «Кавицький», і як наслідок положення Закону України «Про захист прав споживачів»не застосовуються до вказаного договору, є обґрунтованою та повністю узгоджується із встановленими судом обставинами та матеріалами справи. Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивачів щодо наявності підстав для задоволення позову в цій частині, дав вірну оцінку запереченням відповідачів та дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору №599 від 30.11.2007 недійним.

Хибними є доводи апелянтів щодо відсутності у позивачів права на звернення до суду із вказаними позовними вимогами, з наступних підстав.

У Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп Конституційним судом України закріплено, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз положень статті 520 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що за наслідками укладення договору про переведення боргу здійснюється заміна особи як суб`єкта учасника цивільних правовідносин, при цьому статус сторони боржника є неподільним, у зв`язку з чим новий боржник набуває всю повноту прав та обов`язків за відповідним договором, а первісний боржник вибуває з відповідних правовідносин повністю.

Ураховуючи, те що позивачі є стороною кредитних договорів, вони мають суб`єктивне право на звернення із позовом до суду про визнання договорів недійсними, за якими вони є стороною.

Отже, ПАТ «Дельта Банк» та Національний банк України помилково вважають, що позивачі не мають права звертатися до суду із позовними вимогами про недійсність кредитних договорів у зв`язку з тим, що вони не були первісними позичальниками.

Відповідно до ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.10 ч.2 зазначеної статті).

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала;у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Вказана правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №815/6945/16.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 217 ЦК Українинедійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до п.2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативноправові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що у даному випадку договірні правовідносини виникли саме між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг.

Так, у пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за кредитним договором за певних обставин.

Вказана правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Суд першої інстанції повинен був застосувати положення Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції від 18 листопада 2003 року щодо договорів, які були укладені до 01 грудня 2005 року.

Так, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень, послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду у вказаних постановах зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Згідно ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 18.11.2003 споживачі, які перебувають на території України, під час придбання, замовлення або використання товарів (робіт, послуг) для задоволення своїх побутових потреб мають право на: необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про товари (роботи, послуги), їх кількість, якість, асортимент, а також про їх виробника (виконавця, продавця).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 18.11.2003) споживач має право вимагати від продавця (виробника, виконавця), щоб якість придбаного ним товару (виконаної роботи, наданої послуги) відповідала вимогам нормативно-правових актів та нормативних документів, умовам договорів, а також інформації про товар (роботу, послугу), яку надає продавець (виробник, виконавець).

Частиною 3 вказаної статті цього закону продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві товар (роботу, послугу), який за якістю відповідає вимогам нормативних документів, умовам договору, а також інформації про товар (роботу, послугу), що надається продавцем (виробником, виконавцем).

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 18.11.2003) споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про товари (роботи, послуги) повинна містити: дані про основні властивості товарів (робіт, послуг), дані про ціну (тариф), умови та правила придбання товарів (виконання робіт, надання послуг).

Положеннями частини другої вказаної статті цього закону інформація, передбачена пунктом 1 цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до товарів (наслідків робіт, послуг), на етикетці, а також маркуванням чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів товарів (робіт, послуг) або в окремих сферах обслуговування.

Отже, положення Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 18.11.2003) передбачали обов`язок виробника надавати повну, достовірну інформацію про послугу, яка надається споживачеві. У випадку надання споживачеві фінансових послуг з видачі кредиту, обсяг такої інформації повинен включати відомості про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, строк кредитування, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, включаючи всі супутні платежі, які має здійснювати споживач при поверненні та сплаті кредиту тощо.

Порушення таких обов`язків було встановлено судом першої інстанції, покладено в основу прийнятого рішення та не спростовано при апеляційному розгляді справи.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 01.12.2005) умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно п.д) ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 01.12.2005) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 01.12.2005) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, а саме: положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз вказаних норм законодавства дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Вказаний правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 25вересня 2013 року у справі номер 6-80ц13 та Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі номер 6-80цс12.

Згідно п.3 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 01.12.2005) якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), та Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Положеннями статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції від 01.12.2005) встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Такими зокрема є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним.

Крім того, у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.05.2012 у справі № 6-35цс12 зазначено, що за положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, дії або бездіяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Із матеріалів справи вбачається, що укладаючи кредитні договори, кредитодавець не здійснив належно детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача у процентному значенні та грошовому виразі з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; не визначив належно реальну процентну ставку; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь Банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Також, Банк не встановив застереження щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків. Крім того, Банк не зазначив про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у грошовому виразі у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням; не визначив відповідальності кредитора при порушені умов договору.

З умов кредитних договорів вбачається обов`язок укласти інший договір з третьою особою, визначеною Банком, що є несправедливою умовою договору згідно п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки споживачі позбавлені права здійснити вільний вибір страховика на власний розсуд. Крім того, витрати за договором страхування не були передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача і положеннями законодавства не передбачено обов`язку укладати договори страхування виключно зі страховиками, погодженими кредитодавцем.

Встановлення безумовної франшизи за договорами страхування не більше 2% від страхової суми також обмежує права споживача на укладення договору страхування та збільшує витрати на укладення такого договору.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що умови кредитних договорів є такими, що містять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачам, а також є дискримінаційними стосовно споживачів в тому числі щодо правил зміни відсоткової ставки, несправедливими, такими, що суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 18 листопада 2003 року та в редакції від 01 грудня 2005 року.

Так, положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом.

При цьому, сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають і змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги про те, що в кредитному договорі відсутні несправедливі умови, з огляду на те, що позичальники належним чином були обізнані про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, оскільки 24 липня 2013 року були підписані листи-повідомлення, які містили детальний опис умов кредитування, колегія суддів не приймає до уваги.

Оскільки, підписання позичальником вищевказаних документів не спростовує встановлені судом обставини справи, відсутність детального розпису заборгованості та комісії за супроводження кредиту та порушення Банком ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Листи-повідомлення були підписані 24 липня 2013 року, при цьому предмет позову стосується визнання недійсними кредитних договорів через порушення норм законодавства в момент їх укладення.

Колегія суддів також не бере до уваги посилання на укладення кредитних договорів в новій редакції 24 липня 2013 року як підставу скасування рішення суду першої інстанції, оскільки предмет позову стосується визнання недійсними кредитних договорів через порушення норм законодавства в момент їх укладення.

Як вбачається з п. 1.1. кредитних договорів позичальник зобов`язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.

Таким чином, у Додатку №1 до кредитних договорів встановлюється графік погашення кредиту із зазначенням сум та строків повернення.

Судом було встановлено, що Додаток №1 до кредитного договору містить дані виключно щодо погашення тіла кредиту та не враховує сплату процентів за користування кредитом, на що посилаються позивачі. Графа «Залишок заборгованості за кредитною лінією на кінець періоду, долари США» також містить інформацію лише щодо повернення тіла кредиту.

Отже, Додаток №1 до кредитних договорів містить лише графу з назвою «залишок заборгованості за кредитною лінією на кінець періоду, дол. США» та містить інформацію лише щодо повернення тіла кредиту, без розкриття змісту та розміру нарахованих відсотків.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першоїстатті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Боржниками за кредитними договорами в період з моменту укладення договорів (2005-2007 роки) та до моменту збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку (кінець 2014 року) здійснювалось виконання цивільного зобов`язання у повному обсязі. Позивачі не мали непогашеної заборгованості за кредитними договорами перед кредитором, що також підтверджувалось ПАТ «Дельта Банк».

Щодо поданої ПАТ «Дельта Банк» заяви про застосування позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у мажах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України).

Позивачами були подані пояснення, згідно яких останні дізнались про порушене право лише після здійснення виконання несправедливих умов кредитних договорів та застосування банком вказаних умов кредитних договорів, які суперечать вимогам законодавства України.

Зокрема, ПАТ «Дельта Банк» у жовтні 2014 року було ініційовано в односторонньому порядку підвищення процентної ставки за кредитними договорами у зв`язку «зі зростанням вартості кредитних ресурсів на ринку фінансових послуг».

У зв`язку із незгодою позичальників на таку зміну ПАТ «Дельта Банк» пред`явлено до дострокового погашення усієї суми кредиту, з подальшим нарахуванням додаткових платежів (проценти, неустойка) щодо такої суми фактичні обставини (зростання вартості кредитних ресурсів на ринку фінансових послуг), які сформували фактичний склад для зміни відповідачем процентної ставки, а в наступному - строку користування кредитом та його вартості знаходилися поза межами волі позивачів та їх знань.

Таким чином, позивачі отримали об`єктивну можливість встановити реальну суму, строк та інші умови видачі кредиту, а також чи є положення договорів несправедливими лише після їх застосування по відношенню до них та збільшення процентної ставки по кредитам та пред`явлення кредитів до дострокового погашення.

Як зазначили позивачі, ініціювавши процедуру зміни відсоткової ставки в односторонньому порядку та у зв`язку з цим в наступному заявивши вимогу щодо дострокового погашення кредитних коштів, ПАТ «Дельта Банк» змінив базу платежів, на яку мають нараховуватись проценти та штрафні санкції за період прострочення дострокового погашення заборгованості, що призвело до зміни сукупної вартості кредитів та його складових.

При цьому, відповідач ПАТ «Дельта Банк» завчасно не повідомляв та з урахуванням таких умов кредитів не міг повідомити позивачів про змінену вартість при укладенні договору чи після такого укладення, проте до початку процедури зміни відсоткової ставки, тобто до жовтня 2014 року.

Водночас, відповідач ПАТ «Дельта Банк» не надав доказів того, в якій спосіб позивачі були повідомлені про вказані обставини та відповідно могли знати про порушення своїх прав.

На вказані обставини також звернув увагу Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у Постанові від 29 січня 2020 року.

Крім того, до моменту ініціювання ПАТ «Дельта Банк» в односторонньому порядку підвищення процентної ставки за кредитними договорами спорів між Ппозивачами та ПАТ «Дельта Банк» не виникало, в тому числі з огляду на належне виконання зобов`язань позичальників за кредитними договорами протягом тривалого часу та не застосування певних несправедливих умов кредитних договорів.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачами не було пропущено строк визначений законом на звернення до суду (позовну давність) із вказаним позовом.

Щодо доводів апеляційних скарг ПАТ «Дельта Банк» та Національного банку України про відсутність законних підстав для визнання недійсними зазначених у позові іпотечних договорів колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсними кредитних договорів, суд першої інстанції дійшов висновку про недійсність правочинів щодо забезпечення такого основного зобов`язання та, як наслідок, скасування записів в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис про іпотеку та обтяження.

Судом було встановлено, що кожним іпотечним договором забезпечено вимоги за всіма кредитними договорами, які у своїй сукупності складають основне зобов`язання.

Так, частиною 2 статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Ураховуючи, що кредитний договір №599 від 30.11.2007, укладений між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Кавицький», є дійсним та входить як частина до єдиного основного зобов`язання (сукупності кредитних договорів), колегія суддів вважає, що визнання недійсними іпотечних договорів у судовому порядку є безпідставним.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, в цій частині позовних вимог, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цій частині, таке рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування в частині задоволення позовних вимог про визнання іпотечних договорів недійсними та скасування записів про іпотеку та обтяження у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, внесених на підставі вказаних договорів іпотеки, з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову позивачам у задоволенні вказаних позовних вимог з наведених підстав.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд у своєму рішенні не навів достатні мотиви на підставі яких дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів іпотеки, і як наслідок, вимоги про скасування записів про іпотеку та обтяження у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, внесених на підставі вказаних договорів іпотеки. Рішення суду в цій частині не відповідає наявним у матеріалах справи доказам та суперечить встановленим апеляційним судом обставинам справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання недійсними іпотечних договорів від 13 травня 2010 року №543, 13 травня 2010 року №545, 13 травня 2010 року №547, від 13 травня 2010 року №550, від 13 травня 2010 року №552, від 13 травня 2010 року №554, від 13 травня 2010 року №540, від 06 серпня 2010 року №1641 та в частині скасування у Державному реєстрі прав на нерухоме майно записів про іпотеку та обтяження, внесених на підставі цих іпотечних договорів не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування в цій частині з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині з наведених вище підстав. В іншій частині рішення суду першої інстанції колегія суддів залишає без змін як законне та обґрунтоване. А тому, апеляційні скарги ПАТ «Дельта Банк» та НБУ суд апеляційної інстанції задовольняє частково. Апеляційну скаргу ТОВ «Кавицький» залишає без задоволення, оскільки її доводи, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору №599 від 30.11.2007.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 141 ЦПК України передбачено розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову у розмірі 4 409,60 грн (задоволено 8 немайнових вимог - 551,20 грн Х 8 = 4 409,60 грн) підлягають стягненню з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 , який сплатив судовий збір за звернення з позовом до суду.

Судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційних скарг ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 9 701,12 грн. та Національному банку України у розмірі 9 701,12 грн. (сплачено кожним по 15 158 грн судового збору за оскаржування рішення суду в частині задоволення 24 позовних немайнових вимог; задоволено апеляційні скарги по 16 позовним немайновим вимогам, 551,20 Х 110% Х = 606,32 грн Х 16 = 9 701, 12 грн) слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивачі є споживачами банківських послуг і за Законом вони звільнені від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кавицький» залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та Національного банку України задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року в частині визнання недійсними договорів:

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року №543, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року №545, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року №547, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року №550, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року №552, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року №554, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року №540, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 06 серпня 2010 року №1641, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами,

та в частині скасування у Державному реєстрі прав на нерухоме майно записів про іпотеку та обтяження, внесених на підставі договорів:

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року №543, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року №545, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року №547, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року №550, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року №552, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року № 554, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 13 травня 2010 року №540, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами;

- іпотечного договору від 06 серпня 2010 року №1641, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами;

скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (, адреса: м. Київ, вул. Щорса, 36-Б) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову у розмірі 4 409,60 грн.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (, адреса: м. Київ, вул. Щорса, 36-Б) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 9 701,12 грн.

Компенсувати Національному банку України (, адреса: м.Київ, вул. Інститутська, 9) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 9 701,12 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 22 лютого 2021 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна