ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/52/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/1634/20 Категорія: 304090000 Гудзенко В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя доповідач)

Суддів Василенко Л. І., Єльцова В. О.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши у м. Черкаси у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 листопада 2020 року, постановленого під головуванням судді Гудзенко В. Л. в Уманському міськрайонному суді Черкаської області 02.11. 2020 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

04 травня 2020 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 17.10.2008 року. При підписанні анкети-заяви відповідач ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку» складає між нею та банком договір надання банківських послуг, що підтверджується її підписом.

У позовній заяві позивач вказує, що заявою підтверджується те, що відповідач ОСОБА_1 була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані позичальнику для ознайомлення у письмовій формі. Також, 17.10. 2008 року відповідачем ОСОБА_1 була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». На підставі вказаного договору банк відкрив картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який в подальшому був збільшений до 25000 грн. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 станом на 31.03.2020 року має заборгованість в розмірі 41 970,00 грн.

Позивач вказує у позовній заяві, що заборгованість відповідача ОСОБА_1 складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту 36 327,23 грн., заборгованість за поточним тілом кредиту 20,00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 36 217,23 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн., заборгованість за простроченими відсотками 3 496, 10 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України 0, 00 грн., нарахована пеня 0, 00 грн., нарахована комісія - 0,00 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250, 00 штраф (фіксована частина), 1986, 67 грн. штраф (процентна складова).

На даний час відповідач ОСОБА_1 продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк».

Тому позивач - АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 17.10.2008 року у розмірі 41 970 грн. та судові витрати в розмірі 2102,00 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 листопада 2020 року в позові Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник АТ КБ »Приватбанк» оскаржив дане рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу через суд першої інстанції 09 листопада 2020 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що з даним рішенням суду не погоджується, оскільки вважає рішення суду прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Скаржником вказано, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку , що позивачем не доведено позовні вимоги щодо стягнення заборгованості. Представник банку в апеляційній скарзі посилається, що суд першої інстанції незаконно відмовив у стягненні заборгованості, оскільки не в повній мірі встановив дійсні обставини справи та не дав належної оцінки доказам позивача.

Так, згідно даних анкети заяви, підписаної ОСОБА_1 , відповідач вказала, що вона згодна, що анкета заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно анкети заяви відповідач ОСОБА_1 ознайомилася із положеннями Умов та правил надання банківських послуг та зобов`язується неухильно їх дотримуватися, зазначає позивач.

Форма договору повністю узгоджується із положеннями статей 207, 639, 642 ЦК України. Відповідачем ОСОБА_1 не заявлялися позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним. В тексті анкети заяви сторони погодили розмір відсоткової ставки 1,9 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та штраф при порушенні зобов`язань 250, 00 грн. + 5% від суми позову.

Скаржник вказує, що відповідачу ОСОБА_1 було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку « Універсальна» за № НОМЕР_1 ., на яку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 25 000 грн.

В апеляційній скарзі банк посилається, що із виписки чітко прослідковується, що відповідач ОСОБА_1 користувалася грошима, отримувала кошти через банкомати, розплачувалася за товар в магазині, а отже, й отримувала кредитку картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Представник скаржника вказує, що 17.10. 2008 року відповідачем ОСОБА_1 також було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В кінці даної довідки зазначено, що з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомла(ий). Заперечень щодо підпису вказаної довідки відповідачем ОСОБА_1 не надано. Тому слід вважати, вказує банк, що сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.

Вказану довідку про умови кредитування від 17. 10. 2008 року та анкету заяву позичальника від 17.10. 2008 року суд першої інстанції належним чином не оцінив, вважає скаржник.

На підтвердження вимог апеляційної скарги представник банку посилається на постанови Верховного Суду від 04.12. 2019 року справа № 750/6058/17-ц, від 23. 12. 2019 року справа № 572/1169/17, від 12.02. 2020 року справа № 382/327/18-ц, від 26.02. 2020 року справа № 355/1091/17.

На переконання скаржника, судом першої інстанції проігнорована усталена судова практика Верховного Суду.

Представник позивача у апеляційній скарзі зазначає, що відповідач ОСОБА_1 не скористалася своїми процесуальними правами, та не надала суду відзиву на позов і жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог банку.

Скаржник АТ КБ »Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в повному обсязі задовольнити вимоги банку до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу банку на адресу Черкаського апеляційного суду від відповідача не надходив.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

Згідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

В апеляційній скарзі АТ КБ « ПриватБанк» просить викликати представника банку в судове засідання з метою детального пояснення конкретних обставин справи представником позивача та надання пояснень згідно поданого позову банком про стягнення заборгованості.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника банку щодо виклику представника позивача в судове засідання та розглядати справу у порядку письмового

провадження без участі сторін, що передбачено вимогами цивільно процесуального закону.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи та обґрунтування апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, посилаючись, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Суд послався в рішенні, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування і не спростовано позивачем при розгляді справи.

При вирішенні спору суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків вказав, що позивачем не надано документальних підтверджень того, що розрахунки заборгованості за договором б/н від 17.10.2008 року, які долучені до позовної заяви, дійсно стосуються кредиту, яким користувалася відповідач, так як в розрахунках та в анкеті-заяві немає посилань на відомості, за допомогою яких можливо ідентифікувати боржника, зокрема, посилань на номер карткового рахунку боржника.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення із відповідача заборгованості в повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції , виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості по тілу кредиту, за відсотками за користування кредитом, пенею, а також штрафу (фіксованої та процентної складової).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом 17 жовтня 2008 року відповідачем ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ( а. с. 53 ).

У вказаній анкеті-заяві зазначається, що підписант згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між клієнтом і банком договір про надання банківських послуг. Також, клієнт ознайомився з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Зі змісту даної анкети-заяви, копію якої банком надано суду до позовної заяви, вбачається, що в графі «кредитний ліміт у сумі» зазначено 500 грн., у графі базова процентна ставка за кредитом вказано 1,9 % на місяць на залишок заборгованості , щомісячна комісія 1 %, кредитна картка « Універсальна» 55 днів пільгового періоду, номер картки НОМЕР_2 ( а. с. 53 на звороті)

Згідно копії довідки між АТ КБ « Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір б/н, з якого вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 було надано наступні кредитні картки, а саме: картка за номером № НОМЕР_2 із терміном дії 09/12, дата відкриття 18.09.2008 року, № НОМЕР_3 із терміном дії 09/12, дата відкриття 10.07.2009 року, № НОМЕР_4 із терміном дії 06/16, дата відкриття 29.09. 2012 року, № НОМЕР_5 із терміном дії 01/18, дата відкриття 19.01.2017 року, № НОМЕР_6 із терміном дії 01/20, дата відкриття 24.01.2016 року, № 9498912 із терміном дії 01/20, дата відкриття 04.05.2016 року, № НОМЕР_7 із терміном дії 12/21, дата відкриття 03.02. 2018 року ( а. с. 51).

Із даних довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача ОСОБА_1 згідно договору б/н від 21.10.2008 року, вбачається, що кредитний ліміт становить 500 гривень, але, починаючи із 11.11.2008 року, відбувалося збільшення кредитного ліміту, а 26.05.2018 року кредитний ліміт становив уже 25 000 грн. за рахунок збільшення кредитного ліміту (а. с. 52 ).

Згідно доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором, наданого банком, вбачається, що заборгованість за кредитом відповідача ОСОБА_1 станом на 31.03.2020 року становить 41 970 грн., яка складається з наступного: 36237,23 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т. ч. 20, 00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 36 217, 23 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0, 00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 3 496, 10 заборгованість за простроченими відсотками; 0, 00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими та прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0, 00 грн. нарахована пеня, 0, 00 грн. - нарахована комісія ; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг : 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 1986,67 грн. - штраф (процентна складова) ( а. с. 24 -25, 108 -109).

Разом з тим, із даних розрахунку також вбачається, що у різні періоди банком застосовувалась різна процентна ставка, яка становила як 1,9 % так і 2,5 % та 3,6 % в місяць.

Відповідно даних довідки про зміну умов кредитування кредитної картки, оформленої на ім`я відповідача ОСОБА_1 зміна кредитного ліміту та встановлення його у розмірі 25 000 грн. мало місце 26.05. 2018 року ( а. с.136).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти згідно ч. 1 статті 1048 ЦК України.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним відповідно до норм ст. 1055 ЦК України.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 17.10.2008 року процентна ставка зазначена у розмірі 1,9 % на місяць.

Таким чином, вищезазначена заява, вважає представник банку, визначає, зокрема, ставку процентів за користування кредитом в розмірі 22,8 % річних.

Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов?язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають, передбачені процесуальним законом права і обов?язки.

Обов?язок доказування певних обставин покладається на сторону, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов?язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що процентна ставка, узгоджена із позичальником в розмірі 22,8% річних, тобто 1,9 % в місяць.

Однак, у розрахунку заборгованості банк нараховував проценти, починаючи з 20.01.2013 року за ставкою 30%, річних, з 01.09.2014 року - 34,80 % річних, з 01.04.2015 року - 43,20 % річних, що свідчить про неправомірні дії банку щодо підвищення процентної ставки, оскільки це виходить за межі узгодженого сторонами договору розміру процентів за користування грошовими коштами.

Підтверджень узгодження з відповідачем ОСОБА_1 таких відсоткових ставок банк не надав та матеріали справи належних доказів не містять.

При цьому, посилання банку, як на правомірність своїх дій щодо підвищення розміру процентної ставки на Умови та Правила надання банківських послуг, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними, з огляду на таке.

Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв?язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, виходячи із на змісту статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Вказаний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Крім того, в анкеті - заяві позичальника, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути, зокрема, заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованість за простроченими відсотками, штраф (фіксована частина), штраф процентна складова.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17.10 2008 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитної карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Колегія суддів вважає за важливе відзначити, що умови кредитування з використанням кредитних карт «Універсальна» не можуть бути прийняті судом, як належний та допустимий доказ по справі, оскільки, відсутні будь - які підтвердження, що дана довідка стосується заяви б/н від 17.10.2008 року відповідача ОСОБА_1 .

Суд враховує, що заборгованість нарахована банком за значний період, з моменту видачі кредитної карти 21.10 2008 року та до 31.03 2020 року, тіло кредиту згідно до даних виписки по рахунку та розрахунку заборгованості за весь період змінювалось, банк не надав розрахунок заборгованості по відсоткам за узгодженою з відповідачем ОСОБА_1 у анкеті-заяві ставкою 1,9 % на місяць, 22,8 % на рік.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги вище викладене, за відсутності спеціального програмного забезпечення, за допомогою якого банк нараховував суму заборгованості, позбавлений можливості самостійно розрахувати розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом, виходячи із ставки, яка зазначена в довідці про умови кредитування в розмірі 22,8 % на рік. Тому доводи скаржника щодо того, що судом не наведено своїх розрахунків заборгованості, у разі непогодження із наданими банком розрахунками, не приймаються до уваги колегією суддів апеляційного суду, оскільки згідно змагальності сторін саме на сторони покладено обов`язок доводити чи спростовувати свої вимоги та заперечення, суд же, не маючи технічного забезпечення відповідною програмою, яка є у банку, та за відсутності клопотання про призначення експертизи щодо визначення правильності розрахунків банку щодо наявної заборгованості по тілу кредиту та відсоткам, не має можливості провести відповідний розрахунок згідно до змінених банком відсотків, які змінювались на протязі періоду користування кредитними коштами відповідачем.

Доказування наявності між сторонами у справі кредитних правовідносин, умови таких правовідносин, факт їх порушення позичальником, а також розмір, складові заборгованості, в тому числі і за відсотками за користування кредитом, період їх існування і нарахування, тощо (підстави і предмет позову), є обов?язком саме позивача у справі.

Частина 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначає, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності вимог до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог, а тому є підстави для застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України.

Тобто, позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини.

Однак, апеляційний суд вважає, що банк доказів щодо наявності підстав для нарахування заборгованості за відсотками, що перевищують 22,8% річних (1,9% на місяць), не надав, а власних розрахунків заборгованості за відсотками в розмірі, що узгоджений з позичальником, не навів.

Так, посилання скаржника щодо обов`язку суду здійснити розрахунок заборгованості за відсотками самостійно заслуговує на увагу, але приймаючи до уваги, що слід провести розрахунок, виходячи із розміру 1,9% на місяць, та врахувати, що тіло кредиту змінювалось впродовж майже 13 років, то без спеціального програмного забезпечення проведення такого розрахунку судом не є можливим, оскільки для цього необхідні спеціальні знання та відповідне програмне забезпечення, яке має банк, але у суду воно відсутнє.

У зв`язку з викладеним, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за ставкою 22,8% річних (1,9% на місяць), але таких розрахунків банком не надано, суд позбавлений можливості здійснити такий розрахунок за відсутності програми для його нарахування, тому у задоволенні вимоги про стягнення відсотків належить відмовити у зв`язку з недоведеністю банком суми заборгованості за відсотками.

При цьому, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою.

З врахуванням наведеного, усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Отже, звертаючись до суду з позовом ПриватБанк довів факт отримання кредитної карти ОСОБА_1 користування нею, також банк довів право на стягнення поточного тіла кредиту.

Як вказувалось вище апеляційним судом, згідно даних розрахунку заборгованості - заборгованість за поточним тілом кредиту відповідача становить 20,00 грн., а у вказаних Умовах правилах надання банківських послуг та і в анкеті-заяві відсутнє поняття «прострочене тіло».

Таким чином, вимога банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту є необґрунтованою та безпідставною.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року, провадження № 61-10096св20, та у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року № 61-8855св20 та у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 720/1394/19 (№ 61-8855св20).

Однак, колегія суддів враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти за поточним тілом кредиту в сумі 20 грн., які вказані у позовній заяві банком, у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Апеляційний суд вважає, що доводи скаржника щодо стягнення заборгованості за поточним тілом кредиту підлягають задоволенню, а тому вимоги апеляційної скарги щодо скасування рішення в частині відмови про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню, але вимоги апеляційної скарги частковому задоволенню щодо стягнення заборгованості в повному обсязі.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково, скасувати рішення суду першої інстанції, та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.10.2008 року в розмірі 20 грн. за поточним тілом кредиту.

Доводи апеляційної скарги скаржника фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором № б/н від 17.10 2008 року, але не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та наданих банком доказах, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладені норми права, обставини справи та наявні в матеріалах справи докази колегія суддів апеляційного суду, приймаючи до уваги, що не всі вимоги скаржника щодо стягнення заборгованості задоволено, оскільки відсутні підстави для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками, штрафами, то апеляційна скарга банку підлягає частковому задоволенню.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із врахуванням того, що апеляційним судом за результатами розгляду апеляційну скаргу банку задоволено часткового, позовні вимоги позивача задоволено частково, то перерозподілу підлягають судові витрати, які підлягають також частковому задоволенню, та стягненню відповідно до пропорційно задоволених частково позовних вимог.

Отже, підлягають стягненню частково судові витрати пропорційно задоволених вимог з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» за сплату судового збору у розмірі 2 грн. 50 коп., що складаються із судових витрат в розмірі 1 грн. за подання позовної заяви та витрат за сплату судового збору за подання апеляційної скарги банком в розмірі 1 грн. 50 коп. , а всього у розмірі 2 грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 листопада 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 20 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати за сплату судового збору у розмірі 2 грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 10 червня 2021 року.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Василенко Л.І.

Єльцов В. О.