ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 504/791/14-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2550/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого- Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Л.М.,

за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Симаченка Євгена Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 серпня 2014 року, постановленого під головуванням судді Барвенка В.К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області про визнання договору дарування недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивував тим, що з 10 липня 1999 року по 21 лютого 2008 року перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. 20 березня 2002 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 18 січня 2011 року за ОСОБА_2 визнано право особистої приватної власності на вказану квартиру

У подальшому, ухвалою Южного міського суду Одеської області від 16 червня 2011 року, його заяву про перегляд заочного рішення задоволено, рішення суду від 18 січня 2011 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку, в рамках якого ним подано зустрічний позов про визнання за ним права власності на 1/2 частку спірної квартири.

Зазначав, що рішенням Южного міського суду Одеської області від 06 червня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру відмовлено, а його зустрічний позов задоволено, визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя. Визнано за сторонами право власності по Ѕ частині цієї квартири.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2012 року рішення Южного міського суду Одеської області від 06 червня 2012 року скасовано, відмовлено в задоволенні позовів, як первісного, так і зустрічного у зв`язку з неправильним визначенням складу учасників судового процесу.

Вказував, що 08 червня 2011 року, під час дії заочного рішення суду від 18 січня 2011 року, яким за ОСОБА_2 визнано право особистої приватної власності на спірну квартиру, остання на підставі нотаріально посвідченого договору подарувала спірну квартиру своєму сину ОСОБА_3 .

Уточнивши в ході розгляду справи позовні вимоги та посилаючись на відсутність у ОСОБА_2 права на відчуження нерухомого майна, ОСОБА_1 просив суд визнати договір дарування від 08 червня 2011 року та свідоцтво про право власності ОСОБА_2 №1643 від 04 травня 2011 року на спірну квартиру недійсними, повернувши сторони договору у первісний стан (т.1а.с.3-5, 244-246).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 серпня 2014 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 18 квітня 2017 року про виправлення описки, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правовою підставою для державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 стало свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 04 травня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області від 21 січня 2010 року, а тому право власності на нерухоме майно виникло в ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 ; що ОСОБА_1 вибрав неправильний спосіб захисту, оскільки він не є учасником оспорюваного ним правочину (т.2 а.с.16-17, 218).

Короткий зміст доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Симаченко Є.А. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 серпня 2008 року, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та задовольнити позов.

Апеляційна скарга зокрема мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що оскаржуваний договір дарування спірної квартири не порушує майнові права позивача (т.2 а.с.21-24).

Рух справи після перегляду справи в судах вищестоящих інстанцій

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2014 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 серпня 2014 року залишено без змін (т. 2 а.с.51-54).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду від 08 травня 2018 року про виправлення описки, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2 а.с.155-157, т.3а.с.45-47).

Останньою постановою Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Симаченка Є.А. задоволено частково, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 серпня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт скасування заочного рішення суду від 18 січня 2018 року, за яким за ОСОБА_2 було визнано право особистої власності на спірну квартиру, не створює жодних правових наслідків щодо договору дарування цієї квартири від 08 червня 2011 року, оскільки підставою для його укладення було свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04 травня 2011 року, а не скасоване заочне рішення суду. При цьому суд виходив з того, що позивачем вибрано неправильний спосіб захисту порушених прав, оскільки він не є суб`єктом спірних правовідносин (т.3 а.с.136-144).

Постановою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи судове рішення, касаційний суд зокрема зазначив, що:

-апеляційний суд дійшов помилкового висновку про обрання позивачем неправильного засобу захисту порушених прав у зв`язку з відсутністю у нього правових підстав для звернення до суду, оскільки він не є суб`єктом спірних правовідносин;

-не врахував презумпції спільності майна подружжя та не встановив обставин придбання квартири в особисту приватну власність ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного під час шлюбу з позивачем;

-не врахував того, що свідоцтво про право власності на квартиру ОСОБА_2 отримала у зв`язку з переплануванням квартири, яке не відміняє права спільної сумісної власності колишнього подружжя щодо неї;

-не надав оцінки доводам позивача щодо фіктивності оспорюваного договору (т.3 а.с.239-245).

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 16 жовтня і 06 листопада 2020 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 09 лютого 2021 року (т.4 а.с.3,8).

Учасники судового процесу про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 09 лютого 2021 року, повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином та бажанням прийняти участь у її розгляді особисто, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, не звертались, що відповідно до правил ч.2ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Відтак, датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень ч.5 ст.268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Встановлено, що з 10 липня 1999 року по 21 лютого 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу 20 березня 2002 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу.

Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 18 січня 2011 року за ОСОБА_2 визнано право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

22 квітня 2011 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про перегляд вказаного заочного рішення, розгляд якої було призначено на 16 червня 2011 року.

Дізнавшись про подачу зазначеної заяви колишнім чоловіком, ОСОБА_2 :

-04 травня 2011 року отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з реконструкцією (збільшені загальна та житлова площі, змінена конфігурація приміщень квартири), яка була проведена за шлюбних відносин сторін;

-08 червня 2011 року за нотаріально посвідченим договором подарувала зазначену квартиру своєму сину від першого шлюбу ОСОБА_3 , зазначивши у п.4 вказаного договору, що квартира, яка нею відчужується належить їй на праві особистої власності на підставі заочного рішення Южного міського суду Одеської області від 18 січня 2011 року.

21 червня 2011 року за ОСОБА_3 здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру (реєстраційний номер 335551117, витяг №30372935 про державну реєстрацію прав).

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 16 червня 2011 року заочне рішення Южного міського суду Одеської області від 18 січня 2011 року скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 06 червня 2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання право особистої власності на нерухоме майно, зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири задоволено.

При розгляді вказаної справи ОСОБА_2 не повідомила суд першої інстанції про отримання нею 04 травня 2011 року свідоцтва про право власності на спірну квартиру та відчуження її 08 червня 2011 року своєму сину ОСОБА_3 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2012 року рішення Южного міського суду Одеської області від 06 червня 2012 року скасовано, у позовах сторонам відмовлено з тих підстав, що суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки нового власника квартири ОСОБА_3 без залучення його до участі у справі.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо вимог про визнання договору дарування недійсним

На час прийняття судом першої інстанції рішення від 06 серпня 2014 року діяв ЦПК України 2004 року (з 01.01.2005 року до 15.12.2017 року).

Відповідно до ст.10 ЦПК України, у редакції 2004 року, судочинство здійснювалось на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які брали участь у справі, мали рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна була довести ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст.60 ЦПК України, у редакції 2004 року, кожна сторона була зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Аналогічні норми містяться й у ст.ст.12, 81 ЦПК України в редакції, що діють на час розгляду апеляційної скарги адвоката Симаченка Є,А. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 серпня 2014 року.

Частинами 1-3 ст.367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції на дату ухвалення ним рішення.

Усі судові засідання в Комінтернівському районному суді Одеської області, призначені на 15 травня, 02 та 08 липня, 06 серпня 2014 року, відбувались за участю представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Буценка В.Є. (т.1а.с.197, 224-226,234, т.2 а.с.11-12).

Апеляційним судом встановлено, що в рамках розгляду цивільної справи №504/791/14ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області про визнання договору дарування недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, відповідачка ОСОБА_2 та її представник не надали суду першої інстанції жодних доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти.

Не надані вони й суду апеляційної інстанції.

Посилання на заочне рішення Южного міського суду Одеської області від 18 січня 2011 року, яким встановлено факт придбання ОСОБА_2 спірної нерухомості за її особисті кошти, в тому числі за рахунок позики, наданої її братом ОСОБА_4 , матеріальної допомоги, отриманої за місцем роботи, що були повернуті після продажу належній їй на праві власності земельної ділянки, є безпідставним, оскільки зазначене рішення суду скасовано ухвалою Южного міського суду Одеської області від 16 червня 2011 року, а справу призначено до розгляду в загальному порядку. В подальшому, ані в рамках вказаної справи, ані в рамках будь-якої іншої цивільної справи, факт набуття ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 за власні кошти не було встановлено.

Натомість позивач ОСОБА_1 , крім того, що довів придбання квартири АДРЕСА_1 у період зареєстрованого шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 , надав суду належний, допустимий, достовірний та достатній доказ, а саме: копію пояснень ОСОБА_2 від 14 березня 2008 року дільничному інспектору Южненського МВ ГУМВС України в Одеській області при розгляді матеріалів ЖРЗПЗ №417 від 12 березня 2008 року, згідно яких остання визнала, що спірна квартира була придбана за спільні гроші її та ОСОБА_1 (т.1а.с.9,143).

Відповідно до ст.22 КпШС України, якою регулювались правовідносини сторін, майно, нажите подружжям за час шлюбу, було його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користувалися рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

За правилами статей 22, 23, 28 КпШС України, ст.16 Закону України «Про власність» та ст.ст.112,118 ЦК УРСР майно, набуте подружжям за час шлюбу, було його спільною сумісною власністю, і кожен із подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Отже, у сімейному законодавстві, діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Зазначена презумпція, як за правилами ЦПК України 2004 року (ст.ст.10,60), так і за правилами ЦПК України, які діють у теперішній час (ст.ст.12,81), може бути спростована лише при наданні доказів протилежного, які повинні бути належними та допустимими.

Майном, нажитим під час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і тільки після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному із співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Як зазначено вище, позивач, крім іншого, оспорює правочин договір дарування 08 червня 2011 року, яким було відчужено спірне майно, набуте у власність сторонами під час шлюбу у 2002 році, з підстав його фіктивності.

Згідно з ч.3ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

За змістом ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано, відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст.ст.215, 216 ЦК України).

Тому кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності /відсутності/ цивільних прав та майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована) особа, яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Таким чином договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не можу бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлено шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст.3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відсутність згоди одного із співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном, є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України надає іншому із співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежності від добросовісності сторін договору (правовий висновок з постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17).

У даному випадку, проаналізувавши відносини сторін у межах заявлених вимог, виходячи з норм національного закону та положень, передбачених ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про право на справедливий суд, яка зобов`язує щоб висновки національних судів ґрунтувались на належній фактологічні базі і не були свавільними чи не розумними, колегія суддів не може не звернути увагу на таке.

За змістом ч.ч.2,3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб та не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживати правом.

У зв`язку з цим, дії відповідачки ОСОБА_2 , направлені на позбавлення позивача ОСОБА_1 права на частину майна у спільній сумісної власності, шляхом отримання в органі виконавчої влади свідоцтва про право особистої приватної власності від 04 травня 2011 року, під час судових процедур щодо спірного майна, викликає обґрунтований сумнів у добросовісності дій відповідачки ОСОБА_2 і не узгоджуються з принципами добросовісності, визначеними національним законом.

При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитися з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпоряджатися своєю часткою, але з додержанням вимог ст.362 ЦК України переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому (правовий висновок з постанови Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц).

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), яка не відступила від зазначених висновків.

Апеляційним судом встановлено, що сторони договору дарування (відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) є родичами - матір`ю та сином, які, укладаючи правочин, діяли умисно, з метою приховання нерухомого майна (спірної квартири), яке належить на праві спільної сумісної власності колишньому подружжю.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1, 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України .

Як зазначено вище, спірна квартира придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу у 2002 році та є спільною сумісною власністю подружжя, при її відчуженні ОСОБА_2 була відсутня згода іншого співвласника - ОСОБА_1 , тобто у ОСОБА_2 не було необхідних повноважень для розпорядження спільним майном.

Тому договір дарування цієї квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 08 червня 2011 року, підлягає визнанню недійсним на підставі ст.234 ЦК України.

Щодо позовних вимог про визнання недійсності та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 щодо недійсності та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Южненської міської ради Одеської області 04 травня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області №2098 від 21 січня 2010 року, колегія суддів дійшла таких висновків.

04 травня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Южненскої міської ради від 21 січня 2010 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру, у зв`язку з реконструкцією (збільшені загальна та житлова площі, змінена конфігурація приміщень квартири) т. 1 а.с.220-221.

Твердження ОСОБА_2 про те, що вона набула право власності на спірну квартиру на підставі зазначеного рішення виконавчого комітету від 04 травня 2011 року, до уваги не приймаються, оскільки квартира АДРЕСА_1 належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, згідно договору купівлі-продажу квартири від 20 березня 2002 року АЕР №653205, посвідченого державним нотаріусом та зареєстрованим у реєстрі за №951.

Зміна конфігурації приміщень квартири правових наслідків щодо набуття права власності на неї не породжує.

Більш того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2013 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за нею права особистої власності на спірну квартиру.

Отже, ОСОБА_2 не набула права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки внаслідок дій відповідачки ОСОБА_2 порушено право позивача ОСОБА_1 на майно, набуте ними у період спільного життя.

Розглядаючи питання щодо права на ефективний засіб правового захисту в контексті національного закону ст.16 ЦК України про захист цивільних прав та інтересів судом, п.1 ст.6 і ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів звертає увагу на таке.

У ч.1ст.6 Конвенції представлено «право на суд», тобто право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав і обов`язків», разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v.the United Kihgdom (Голдер проти Сполученого Королівства), п.36), а також, право на виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, яке повинно розцінюватися як складова частина "судового розгляду" ("Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), п. 40).

У справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece) рішення від 19 березня 1997 року (п.40) Суд, зокрема, констатував, що, відповідно до усталеного прецедентного права, п.1 ст.6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (N1) від 27 серпня 1991 року, п. 59).

Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, п.34 - 36).

Стаття 13 в контексті п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право на суд, яке стосується «цивільних прав та обов`язків», разом з правом на доступ до суду, гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту в формі, в якій він забезпечений в національному правовому полі.

Зазначене кореспондується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

Беручи до уваги, що за правилами ч.3 ст.215 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, коли остання домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану, засіб захисту цивільного права, вибраний позивачем, узгоджується з вимогами ст.55 Конституції України про захист судом незаборонених законом прав та ч.2 ст.16 ЦК України щодо захисту цивільного права.

Тому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач невірно обрав спосіб захисту.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за потрібне підкреслити, що право на справедливий суд починається з моменту пред`явлення позову та завершується виконанням судового рішення, таке право має бути ефективним, а не ілюзорним.

Застосування наслідків недійсності правочинів in itegrum restetutio (повернення у первинний стан) протистоїть формалізму ius civile (цивільному праву), що потребує принцип справедливості.

На виконання вимог міжнародного та національного закону щодо ефективного захисту порушеного права позивача, колегія суддів дійшла до висновку, що його право підлягає поновленню шляхом:

-визнання недійсними свідоцтва про право власності №1643 від 04 травня 2011 року, виданого виконавчим комітетом Южненської міської ради Одеської області, на підставі рішення виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області №2098 від 21 січня 2010 року;

-визнання недійсними договору дарування квартири від 08 червня 2011 року ВРК №679227, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про безоплатне дарування трикімнатної квартири під АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Чебаном М.І. та зареєстрованого в реєстрі за №995,

-з поверненням сторін у первісний стан.

У зв`язку з цим, право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 підлягає припиненню, оскільки квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, згідно договору купівлі-продажу квартири від 20 березня 2002 року АЕР №653205 посвідченого державним нотаріусом та зареєстрованим у реєстрі за №951.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

При встановлених обставинах та на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, оскільки постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Симаченка Євгена Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 серпня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 04 травня 2011 року, виданого виконавчим комітетом Южненської міської ради Одеської області, на підставі рішення виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області №2098 від 21 січня 2010 року.

Визнати недійсним договір дарування квартири від 08 червня 2011 року ВРК №679227, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про безоплатне дарування трикімнатної квартири під номером АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу Одеської області Чебаном М.І. та зареєстрованого в реєстрі за №995, з поверненням сторін у первісний стан.

Припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, згідно договору купівлі-продажу квартири від 20 березня 2002 року АЕР №653205, посвідченого державним нотаріусом та зареєстрованим у реєстрі за №951.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 22 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: