_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-о/947/271/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за завою

ОСОБА_1

про видачу обмежувального припису

ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

23.06.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису ОСОБА_2 .

Заявниця в обґрунтування заяви посилається на те, що вона - ОСОБА_1 , з 10.03.2013р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , за перебування в якому мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .Рішенням Київського районного суду міста Одеси №520/9360/16-ц від 06.10.2016 року шлюб між подружжям розірвано.

Як стверджує заявниця, на фоні постійних незгод та зловживання алкогольними напоями, в родині почали виникати сварки, які переросли в серйозні конфлікти, поведінка ОСОБА_2 занадто агресивна, він погрожував їй, допускав факти фізичного насильства.

Також, за наслідком викладених фактів вона постійно зверталась до правоохоронних органів із заявами відносно колишнього чоловіка, який також вчиняє психологічний тиск стосовно дитини.

За наслідком звернень заявниці, відносно ОСОБА_2 у період з 2018 2020 роки неодноразово були складені протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП.

26.04.2021 р. ОСОБА_1 знов звернулась із заявою до Таїровського ВП Київського відділу поліції в м. Одесі у зв`язку із фізичним та психологічним насильством відносно неї, свідком якого стала донька - ОСОБА_4 , у зв`язку з чим постановою Київського районного суду м. Одеси № 947/13792/21 ОСОБА_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

За наслідком вказаних дій, ОСОБА_1 просить суд застосувати обмежувальний припис строком на шість місяців, із заходами тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , а саме:

- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувати за місцем фактичного мешкання за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувати за місцем роботи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , кіоск гарячої випічки «Fornetti»;

- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- обмежити спілкування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із дитиною ОСОБА_4 ;

- заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наближатись до місця навчання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Одеського ліцею № 81 Одеської міської ради Одеської області, розташованого за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 26 ближче ніж на 300 метрів.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Статтею 350-5 ЦПК України передбачено, що справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду.

З урахуванням вказаних приписів, ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 24.06.2021 року вказану заяву було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 29.06.2021 року о 12 годині 40 хвилин.

У судове засідання призначене на 29.06.2021 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, у відповідності до положень ч.9 ст.128 ЦПК України, якою встановлено, що суд викликає або повідомляє у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

ОСОБА_2 також повідомлявся про дату, час і місце проведення судового засідання у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого ОСОБА_2 вважається повідомленим належним чином.

Сторони про причини неявки суд не повідомили.

З урахуванням встановлених стислих строків розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі в судовому зсіданні 29.06.2021 року.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

З поданих до суду доказів, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

19.05.2021 року суддею Київського районного суду міста Одеси Літвіновою І.А. ухвалено постанову, якою визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення ч.2 ст.173-2 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340,00 грн., яка набрала законної сили 01.06.2021 року.

Постановою встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкаючий за адресою: АДРЕСА_1 , 26.04.2021 року вчинив домашнє насильство відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , свідком якого стала дочка ОСОБА_5 , чим вчинив насильство психологічного характеру.

Будь-яких інших доказів ОСОБА_1 до суду не надано.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі за текстом Закон).

Згідно з пунктами 3,4,14 та 17 частини першої статті 1 цього Закону домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до положень ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», постраждала особа має право на: 1) дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства; 10) звернення до правоохоронних органів і суду з метою притягнення кривдників до відповідальності, застосування до них спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству; 11) своєчасне отримання інформації про остаточні рішення суду та процесуальні рішення правоохоронних органів, пов`язані з розглядом факту вчинення стосовно неї домашнього насильства, у тому числі пов`язані з ізоляцією кривдника або його звільненням.

Як зазначено у ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають, зокрема: постраждала особа або її представник. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинні бути зазначені обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків (родичів) у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Досліджені судом надані письмові докази вказують на наявність сварки між колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка мала місце 26.04.2021 року, що призвело до вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства по відношенню до заявниці.

Щодо посилань заявниці на вчинення ОСОБА_2 фізичного насильства по відношенню до неї та дочки, а також наявних в таких діях постійного характеру, суд вважає безпідставними, з огляду на те, що не підтверджені жодним доказом.

Судом не приймаються доводи заявниці про неодноразове її звернення до правоохоронних органів з підстав вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, а також неодноразове притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчиненні правопорушення, оскільки в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України також не підтверджені жодним доказом.

Крім того, заявниця стверджує, що вона фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_2 , натомість в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України до суду жодного доказу на підтвердження фактичного місця проживання її - ОСОБА_2 та дочки за вказаною адресою, не надано.

Одночасно судом враховується, що заявницею особисто зазначено своє місце реєстрації за іншою адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджує право останньої на місце проживання за іншою адресою.

Також не надано доказів на підтвердження інформації про власника нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша (міститься в першому реченні абз. 1) має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма (в другому реченні того ж абзацу) охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма (сформульована в абз. 2) визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited v. Ukraine», № 19336/04, § 166168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

З урахуванням наявної інформації стосовно зареєстрованого місця проживання заявниці за адресою: АДРЕСА_3 , та за відсутності підтверджуючих доказів стосовно місця перебування останньої за адресою: АДРЕСА_1 , як і доказів про власника зазначеного майна, одночасно оцінюючи ризики виходячи від здійсненого ОСОБА_2 правопорушення, суд вважає, необґрунтованими вимоги заявниці стосовно застосування до ОСОБА_2 обмежувальних приписів до неї, за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки заявлені заходи є не пропорційними та можуть бути наслідком порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також, заявницею не надано доказів, що ОСОБА_2 наразі у будь-який спосіб, після застосованих до нього видів адміністративного стягнення постановою Київського районного суду міста Одеси від 19.05.2021 року, здійснюються дії з переслідування заявниці, погрожування їй або вчинення інших насильницькі дії щодо неї.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, №303А, п.2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви, оскільки фізичне, економічне та психологічне насильство з боку ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , та малолітньої дитини, у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні і не надано з цього приводу доказів у розумінні ст.76-80 ЦПК України, а тому відсутні підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника та малолітньої дитини, у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису.

З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник звільнена при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису, відповідно до правил статті 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.5,12,76-83,259,263-265,350-1-350-6,354 ЦПК України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.