КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7109/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Пономаренко Н.В. в м. Київ 04 листопада 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В липні 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 127391,56 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг б/н від 27 листопада 2017 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 100000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, де зазначено, що відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua та згідно яких обслуговується відповідач. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в ПриватБанку, які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

Також разом із вищезазначеним свідченням визнання угоди відповідачем є факт користування картрахунком з використанням кредитних коштів згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України.

Зазначав, що відсотки нараховуються за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік згідно п. 2.1.1.12.6 Договору.

Вказував, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконала, внаслідок чого станом на 18 червня 2019 року має заборгованість в розмірі 127391,56 грн., яка складається з 101947,96 грн. - заборгованість за кредитом, 25443,60 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 101947,96 грн. та судові витрати 1537,18 грн. В решті позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення основної суми заборгованості, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вважала помилковими та безпідставними висновки суду першої інстанції про встановлення факту виникнення між сторонами кредитних правовідносин та фактичного отримання відповідачем кредитних коштів в розмірі 101947,96 грн.

Наводила зміст положень ст. 3, 207, 626, 628, 638, 633, 640, 634, 1054, 1055 ЦК України, ст. 8 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 13 червня 2018 року в справі № 700/3902/15-ц, від 07 червня 2018 року в справі № 755/17553/16, від 06 червня 2018 року в справі № 364/594/17, від 24 травня 2018 року в справі № 630/366/16-ц, від 10 травня 2018 року в справі № 357/16301/15-ц, від 03 квітня 2019 року в справі № 221/5089/16-ц, від 30 січня 2018 року в справі № 161/16891/15-ц.

Зазначала, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що з поданої до суду позивачем анкети-заяви не вбачається факт укладання кредитного договору між банком та відповідачем та отримання відповідачем банківських послуг з кредитування (відкриття карткового рахунку, видачі банківської картки та строку її дії, повідомлення відповідачу пін-коду, передання/надання відповідачу кредитних коштів або користування відповідачем даними коштами в межах кредитного ліміту, тощо). Надана відповідачем анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію, відомості про майновий стан та трудову діяльність, однак не містять даних про умови кредитування. Так, у анкеті-заяві відсутні відомості, яку конкретно кредитну картку отримав відповідач, строк дії цієї картки, який рахунок відкривається на ім`я відповідача, перерахунок коштів на відкритий на ім`я відповідача рахунок та дані про видачу відповідачу пам`ятки клієнта.

Також зі змісту анкети-заяви не вбачається жодної інформації, яка б свідчила про укладення саме кредитного договору, адже в ній не міститься інформації про його істотні умови. Позивачем не доведено, що саме ці умови кредитування, на які посилається банк, надаючи витяг з Умов, правил надання банківських послуг та Тарифів, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначала, що належних доказів, які б підтверджували фактичне отримання відповідачем грошових коштів у вигляді кредиту в розмірі 101947,96 грн. матеріали справи не містять. Судом першої інстанції не враховано, що наданий позивачем розрахунок заборгованості сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, оскільки нічим не підтверджується та його правильність неможливо перевірити, також вказаний розрахунок заборгованості не оформлений належним чином, та не відповідає вимогам до оформлення документів.

Вказувала, що надана позивачем виписка з рахунку відповідача також не може підтверджувати факт виникнення кредитних правовідносин між сторонами та користування відповідачем кредитними коштами, адже з її змісту не вбачається, що відповідачу банком були надані кредитні кошти у заявлених до стягнення позивачем сумах, а сам по собі рух коштів, на який посилається банк без інших належних доказів надання кредиту не свідчить автоматично про виникнення зобов`язання відповідача про повернення кредитних коштів. Крім того, виписка банку є первинним документом лише за умови дотримання порядку її оформлення та наявності обов`язкових реквізитів, перелік яких встановлений ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», і зазначеним вимогам законодавства надана позивачем виписка не відповідає, а вимоги про стягнення коштів є недоведеними та безпідставними.

Наголошувала, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що відсутні належні докази виникнення між сторонами кредитних правовідносин та надання відповідачу банком кредитних коштів в розмірі 101947,96 грн., внаслідок чого дійшов до помилкових висновків стосовно наявності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів у вигляді основної суми заборгованості за кредитом на користь банку, що призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Від позивача АТ КБ «ПриватБанк» 22 червня 2021 року електронною поштою надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив поновити строк на подачу відзиву, посилаючись на дію постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11 березня 2020 року № 211, лист Ради суддів України від 16 березня 2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам, Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», розпорядження Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2020 року № 93-р «Про заходи щодо запобігання занесенню і поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2».

Відповідно до ч. 3 Прикінцевих положень ЦПК України суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Враховуючи, що позивач просить продовжити йому процесуальний строк для подання відзиву, встановлений судом, мотивуючи неможливість вчасного подання відзиву саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, а також враховуючи, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»), клопотання позивача є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» повторно викладав обставини, зазначені в позові, вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку в частині задоволення позовних вимог, оскільки вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Розрахунків, які б спростовували наявність заборгованості у відповідача перед АТ КБ «ПриватБанк», відповідачем до суду не надано, в тому числі і до апеляційної скарги.

Спростовував доводи апеляційної скарги в частині заперечення існування кредитних правовідносин між сторонами, посилаючись на ст. 202, 207, 633 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судове рішення оскаржується в апеляційному порядку лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, тому переглядається апеляційним судом тільки в цій частині.

Судом першої інстанції задоволено позов в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 101947,96 грн., виходячи з того, що відповідачем підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ «ПриватБанк» від 27 листопада 2017 року, на підставі якої вона отримала в користування грошові кошти, які складають тіло кредиту; враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «ПриватБанк» не повернуті, дана сума заборгованості в розмірі 101947,96 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частин відповідає вказаним вище вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 8 міститься анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаної ОСОБА_1 , згідно якої підписанням цієї анкети-заяви вона відповідно до ст. 634 ЦК України у повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», які розміщено на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua та які разом із пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого вона отримала шляхом самостійного роздрукування; погоджується зі збільшеним строком позовної давності, зазначеним в Умовах та правилах та з тим, що зміни до Умов та правил вносяться банком щомісяця в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє її про внесені зміни шляхом використання визначених Умовами та правилами каналів зв`язку. Продовження користування послугами банку після дати публікації та сайті банку змінених умов та правил є підтвердженням її погодження та повного і безумовного прийняття зміненої редакції Умов та правил. З довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб ознайомлена. Зі змінами Умов і правил надання банківських послуг зобов`язується ознайомлюватися самостійно на офіційному сайті банку privatbank.ua.

Також банком надано витяг Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів (а. с. 9 - 28), копію паспорту позичальника (а. с. 29), копію наказу-шаблону № 906 від 06 березня 2010 року про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанку і всіх дочірніх банків (а. с. 85).

На а. с. 6 - 7 міститься розрахунок заборгованості за договором б/н від 27 листопада 2017 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на 18 червня 2019 року, згідно якого заборгованість за кредитом - 101947,96 грн., заборгованість за процентами 25443,60 грн., в тому числі несплачені проценти на поточну заборгованість 347,36 грн., несплачені проценти на прострочену заборгованість 25096,24 грн.

На а. с. 87 знаходиться довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_1 , картрахунок № НОМЕР_1 від 05 квітня 2018 року, згідно якої 05 квітня 2018 року відбувся старт кредитного рахунку, 02 серпня 2018 року встановлено кредитний ліміт 100000 грн., 04 травня 2019 року кредитний ліміт знижено до 0,00 грн.

На а. с. 83 - 84 знаходиться виписка по рахунку ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2017 року по 06 листопада 2019 року, згідно якої 02 серпня 2018 року по карті встановлено кредитний ліміт 100000 грн.; баланс на кінець періоду становить від`ємну суму -155618,66 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 25443,60 грн.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами по користуванню кредитом, суд першої інстанції, враховуючи правові позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року № 342/180/17, виходив з того, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача; матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила та Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.

З огляду на те, що відповідачем в апеляційній скарзі чітко обумовлено межі апеляційного перегляду - рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 101947,96 грн., а також враховуючи, що в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками судом першої інстанції відмовлено з наведених вище підстав, апеляційний суд відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду про те, що надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17), що застосування умов та правил надання банківських послуг в будь-якій редакції не є можливим (постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 700/3902/15-ц, від 07 червня 2018 року в справі № 755/17553/16, від 06 червня 2018 року в справі № 364/594/17, від 24 травня 2018 року в справі № 630/366/16-ц, від 10 травня 2018 року в справі № 357/16301/15-ц) як нерелевантні до спірних правовідносин в межах вимог апеляційної скарги.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що наданий банком розрахунок заборгованості не відповідає вимогам до оформлення документів, закріплених у ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України від 17 квітня 2003 року № 55, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом, оскільки цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності, зокрема: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності, а отже, цей стандарт не поширюється на конкретні спірні правовідносини.

Аналогічний висновок викладено у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 548/15991/13-ц (провадження 61-3946св18) та підтримувався Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 361/2385/18-ц (провадження № 61-11333св19).

Апеляційним судом не приймаються доводи апеляційної скарги про відсутність належних доказів отримання відповідачем кредиту, оскільки обставини користування кредитними коштами відповідачем, утворення заборгованості в даній справі позивачем доведено належними, допустимими і достовірними доказами.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 5, 30, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75 бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації. Банк самостійно визначає систему організації операційної діяльності залежно від його структури, обсягів та видів банківських операцій, кількості працюючих, розвитку інформаційних технологій. Банк самостійно розробляє технології здійснення банківських операцій. Оброблення інформації про операції та її зберігання мають виконуватися на серверах та/або іншій комп`ютерній техніці, які/яка повинні/а фізично розташовуватися на території України, за винятком збереження резервних копій, захищених із використанням відповідних засобів технічного та/або криптографічного захисту, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Таким чином, наявні в матеріалах справи письмові докази (розрахунки заборгованості, виконані в автоматизованому режимі, та виписки з особового рахунку клієнта) є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-78 ЦПК України.

З виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що 02 серпня 2018 року позичальнику встановлено кредитний ліміт в розмірі 100000 грн.; відповідач користувалася кредитними коштами, в тому числі послугою ПриватБанку «Миттєва розстрочка», отримувала готівку у банкоматах, купувала товари, перераховувала кошти на інші рахунки та періодично здійснювала погашення кредиту, залишок після операцій станом на 06 листопада 2019 року по її рахунку становить -155618,66 грн., що свідчить про наявність непогашеної заборгованості.

Доказів на спростування вказаних обставин ОСОБА_1 не надано, як не надано і доказів погашення заборгованості.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 221/5089/16-ц та від 30 січня 2018 року в справі № 161/16891/15-ц оскільки предметом розгляду даних справ були інші правовідносини, зокрема в справі № 221/5089/16-ц Верховний Суд встановив, що у матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту, а у справі № 161/16891/15-ц Верховним Судом встановлено відсутність виписки з особового рахунку відповідача.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що виписка банку є первинним документом лише за умови дотримання порядку її оформлення та наявності обов`язкових реквізитів, перелік яких встановлений ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і судом першої інстанції не враховано, що зазначеним вимогам законодавства, надана позивачем виписка з рахунку не відповідає, а вимоги про стягнення коштів є недоведеними та безпідставними, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Оскільки відповідачем в апеляційній скарзі не зазначено, яким саме вимогам законодавства не відповідає надана позивачем виписка з рахунку, а з виписки, наявній в матеріалах справи, вбачається, що із наведених в ній даних можливо ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, виписка містить відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в зазначеній частині як необґрунтовані.

Отже, оскільки відповідач фактично отримала кредитні кошти і користувалася ними, тіло кредиту як фактично отримані кредитні кошти позичальником повернуто не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення заборгованості у вигляді тіла кредиту, а доводи апеляційної скарги про відсутність належних доказів виникнення між сторонами кредитних правовідносин не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на зміст ст. 3, 207, 626, 628, 638, 633, 640, 634, 1054, 1055 ЦК України, ст. 8 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, без зазначення, яким чином, на думку відповідача, судом першої інстанції було неправильно застосовано зазначені норми матеріального права, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.