Єдиний унікальний номер 341/651/21
Номер провадження 2/341/594/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Мергеля М. Р., за участю:

секретаря судового засідання Остапчук Б. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики.

встановив:

19 квітня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01 червня 2019 року він позичив ОСОБА_2 гроші в сумі 400000,0 грн. терміном до 01 березня 2021 року, про що відповідач написав розписку. На момент подання позову до суду відповідач не повернув йому суму позики, на його телефонні дзвінки не відповідає, зустрічей з ним уникає.

З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 400000,0 грн.

Ухвалою від 07 травня 2021 року відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Запропоновано відповідачу, у випадку заперечення проти позову, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали суду подати до суду відзив на позов, копію якого разом із доданими до нього документами надіслати позивачу. Судове засідання призначено на 25 травня 2021 року.

25 травня 2021 року до суду надійшла письмова заява сторін про затвердження мирової угоди, до якої також долучено примірник мирової угоди, підписаної ними.

В судовому засіданні 25 травня 2021 року оголошено перерву до 01 липня 2021 року.

Ухвалою суду від 01 липня 2021 року сторонам відмовлено у затвердженні мирової угоди між позивачем та відповідачем й продовжено судове засідання.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позові, та суду пояснив, що він позичив відповідачу для ведення бізнесу гроші в сумі 400000,0 грн терміном до 01 березня 2021 року, про що ОСОБА_2 власноручно написав розписку. На момент подання позову до суду відповідач не повернув йому суму позики. Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь вказану суму та судовий збір.

Відповідач у судовому засіданні позов визнав та не заперечив щодо його задоволення.

Суд, заслухавши позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

01 червня 2021 року відповідач ОСОБА_2 власноручно написаною розпискою підтвердив отримання від ОСОБА_1 у місті Галичі Івано-Франківського району Івано-Франківської області грошових коштів у сумі 400000,0 гривень та зобов`язався повернути їх до 01 березня 2021 року, що підтверджується оригіналом боргової розписки від 01 червня 2019 року, яка міститься в матеріалах справи. Повернення суми позики відповідно до розписки має відбутись також у місті Галичі Івано-Франківського району Івано-Франківської області (а. с. 3).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з приписами статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами статей 1046, 1047 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною другою та третьою статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Ураховуючи викладені приписи цивільного законодавства, а також на підставі оцінки наявних у справі доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що між сторонами мали місце правовідносини з укладення договору позики, які оформлені наявною у справі борговою розпискою.

Таким чином, наявність боргового документа, а саме боргової розписки у позивача, підтверджує те, що відповідач не виконав зобов`язань з повернення боргу. Вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів у борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 до 01 березня 2021 року суму позики добровільно не повернув, у судовому засіданні позов визнав, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 400000,0 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Визнання відповідачем пред`явленої позовної вимоги не суперечить закону та не порушує, права свободи чи інтереси інших осіб.

Таким чином, суд дійшов висновку, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову.

Отже, суд, враховуючи вище викладене, а також те, що боргова розписка від 01 червня 2019 року підтверджує факт укладення договору позики та отримання коштів ОСОБА_2 , про що він добровільно написав розписку, та виникнення у нього обов`язку з їх повернення, який він не виконав, зважаючи на те, що оригінал боргової розписки знаходився у позивача, та те, що відповідач визнав позов, суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України суд стягує судовий збір у разі задоволення позову з відповідача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 206, 258, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 400000 (чотириста тисяч) гривень 00 копійок у рахунок погашення боргу згідно з розпискою від 01 червня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду через Галицький районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05 липня 2021 року.

Сторони:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя:М. Р. Мергель