ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5456/21 Справа № 213/240/21 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач- Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року, ухваленого суддею Поповим В.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 23 березня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ :

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві.

В обґрунтування позову зазначив, що він, внаслідок роботи на підприємстві відповідача, в умовах впливу шкідливих факторів, з 03 лютого 1999 року по 05 січня 2021 року, отримав професійне захворювання.

Оглядом МСЕК йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 50% та третю група інвалідності, що призводить до постійних душевних переживань та глибоких моральних страждань.

В зв`язку з забороною медичної комісії він був змушений звільнитися з роботи, що позбавило його можливості забезпечувати свою сім`ю. Це дуже негативно позначилося на фінансовому бюджеті його родини та його моральному стані він став дратівливий та розгублений.

Просив суд стягнути з АТ «ПГЗК» на його користь 220 000,00 грн., у якості відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат`на користь ОСОБА_1 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження її здоров`я без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 1500,00 грн.

В задоволенні іншої частини відмовлено.

Відповідач АТ «ПІВДГЗК», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що саме тривалий стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів і став причиною виникнення у нього професійного захворювання, а відповідач в свою чергу забезпечував останнього засобами колективного та індивідуального захисту, відповідно до галузевих норм. Вказує, що в Акті розслідування причин виникнення професійного захворювання від 13.10.2020 року не визначені особи, які не виконали норми і правила охорони праці, гігієнічні регламенти і нормативи. Зазначає, що саме безвідповідальне ставлення ОСОБА_1 до свого здоров`я і призвело до встановлення йому професійного захворювання, прогресування хвороби, погіршення самопочуття та встановлення 50% втрати працездатності.

Відповідач вважає, що надані позивачем докази, зокрема довідка МСЕК лише підтверджує втрату фізичного здоров`я, але жодним чином не є беззаперечним доказом заподіяння позивачеві моральної шкоди.

Також скаржник не погоджується і з визначеним судом до стягнення розміром моральної шкоди в сумі 150 000 грн., вважає його таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, є надто завищеним.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає у задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 03 лютого 1999 року по 05 січня 2021 року працював електрогазозварником з ремонту технічного устаткування на Акціонерному товаристві «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (а.с.6-10,11-12). Його загальний стаж роботи на АТ «ПГЗК» становить 22 р. 01 міс.

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 24.09.2020, встановлено наявність у ОСОБА_1 професійного захворювання: Радикулопатія полісегментарна попереково-крижова (L5, S1) білатеральна переважно справа та шийна (С5-С7), переважно справа, рецидивуючий перебіг, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійковим больовим і м`язово-тонічним синдромами, нейродистрофічними проявами у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня) та колінних суглобів (ПФ другого ступеня), периферичним нейросудинним синдромом верхніх та нижніх кінцівок з порушенням трофіки вистей (а.с.13-17).

Згідно пункту 17 згаданого Акту професійне захворювання виникло внаслідок того, що під час виконання своїх функціональних обов`язків ОСОБА_1 , підпадав під вплив фізичного навантаження, що перевищувало нормативні показники, внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища і недосконалості технологічного устаткування та технологічного процесу робочого місця електрогазозварника.

Персональний склад осіб, які порушили законодавство про охорону праці, не встановлений через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів та зміною керівників структурного підрозділу.

Внаслідок зазначеного вище хронічного професійного захворювання, ОСОБА_1 30.11.2020 пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК), де йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності 50% з 09.11.2020 до 01.12.2021 та третю групу інвалідності; протипоказана важка фізична праця, тривала хода, вимушена поза, переохолодження (а.с.18,19).

Наявність професійного захворювання у позивача також підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, зокрема виписками з історії хвороби, виписними епікризами, з яких вбачається що він неодноразово проходив лікування в закладах охорони здоров`я з встановленим діагнозом (а.с.20-25).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав покладення обов`язку відшкодувати позивачу шкоду, завдану ушкодженням здоров`я на АТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат».

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та не може погодитись із доводами відповідача про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди та його завищеного розміру, з огляду на таке.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин , виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (не майнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності.

Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відповідно частині 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається зі змісту акту розслідування виникнення у Позивача професійних захворювань, стала тривала робота на підприємстві Відповідача в умовахвпливу фізичного навантаження, що перевищувало нормативні показники, внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища і недосконалості технологічного устаткування та технологічного процесу робочого місця електрогазозварника, тобто Актом встановлена вина роботодавця у виникненні у позивача професійних захворювань, який не забезпечив належні умови праці.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Доводи відповідача щодо вини самого позивача у виникненні у останнього професійних захворювань, колегія суддів з наведених вище підстав відхиляє, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, у зв`язку із чим відхиляє доводи відповідача щодо завищеного розміру моральної шкоди, стягнутої судом з АТ «ПІВДГЗК» на користь позивача ОСОБА_1 .

Так, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, врахував ступінь втрати ним професійної працездатності 50% з встановленням третьої групи інвалідності,що вказує погіршення стану його здоров`я та незворотність негативних наслідків профзахворювання на житті, тривалість перенесених страждань, взяв до уваги період роботи позивача протягом 20 років 01 місяця в шкідливих умовах праці та, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, визначив до стягнення компенсацію моральної шкоди у сумі 150 000 грн., з розміром якої повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню позивачеві моральної шкоди, інші доводи відповідача в апеляційній скарзі є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки судове рішення залишається без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2021 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 01 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: