УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року

м. Київ

справа № 381/846/20

провадження № 61-2960ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2020 року та на постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року в справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 32 564,85 доларів США заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 31 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 110 000 грн до 31 березня 2018 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 06 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду про переведення кредитного договору з гривні у долари США. Оскільки банк виконав свої зобов`язання та надав кредит у розмірі 23 441,04 доларів США, ОСОБА_1 в порушення вимог кредитного договору свої зобов`язання по виплаті кредиту не виконує, банк, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 32 564,85 доларів США за період з 31 січня 2012 року по 13 лютого 2020 року.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2020 року в складі судді Ковалевської Л. М., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року в складі колегії суддів Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І., у задоволенні позову відмовлено.

Суди виходили з того, що щодо позовних вимог банку спливла позовна давність. Ураховуючи факт направлення вимоги АТ КБ «Приватбанк» від 10 липня 2012 року, банк у 2012 році в односторонньому порядку змінив кінцевий строк повернення кредиту на підставі частини другої статті 1050 ЦК України. Оскільки вказана вимога про дострокове повернення кредиту ОСОБА_1 не виконувалася, 31 березня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд із позовом про стягнення заборгованості. Отже, фактично, позивач вважав свої права за договором про іпотечний кредит №KIF0GI від 31 серпня 2008 року на повернення повної суми тіла кредиту та відсотків порушеними ще в серпні 2012 року, що не заперечувалось представником позивача.

Апеляційний суд відхилив доводи про те, що 25 січня 2016 року відповідач здійснив часткове погашення кредиту в розмірі 168,34 грн, чим перервав позовну давність, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 вчинив будь-які дії, спрямовані на сплату цих коштів, при цьому договірне списання грошових коштів не може призводити до переривання позовної давності, адже банк самостійно здійснює списання грошових коштів, і боржник при цьому не вчиняє будь-яких активних дій, які би стали підставою для переривання.

23 лютого 2021 року АТ КБ «Приватбанк» з пропуском строку на касаційне оскарження засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2021 року обставини, на які посилався банк щодо пропуску строку, суд визнав неповажними та запропонував навести інші підстави пропуску строку. У зв`язку з частковим усуненням недоліків ухвалою від 22 квітня 2021 року продовжено строк для усунення недоліків для надання будь-яких належних доказів про порушення апеляційним судом норм закону щодо видачі (надсилання) копії судового рішення (конверт, копії матеріалів справи, довідка суду, тощо), на підставі яких АТ КБ «Приватбанк» мало би право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження на підставі частини другої статті 390 ЦПК України. На виконання вимог указаної ухвали банк надав копію довідки Київського апеляційного суду про відсутність кошторисних призначень на оплату послуг з пересилання письмової кореспонденції, що є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження.

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року в справі № 6-2891цс16 та постанові Верховного Суду від 07 червня 2018 року в справі № 668/8830/15-ц. Зазначає, що відповідач 25 січня 2016 року здійснив часткове погашення заборгованості на загальну суму 168,34 грн, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу та переривання позовної давності.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що 31 березня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про іпотечний кредит № KIF0GI, згідно якого кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 110 000 грн до 31 березня 2018 року на поліпшення якості окремої квартири, розташованої по АДРЕСА_1 . Позичальник, у свою чергу, зобов`язався сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

06 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до кредитного договору № KIF0GI, згідно якої кредитний договір переведено з гривні у валюту - долар США.

Сплачувати кредит відповідач припинив у 2009 році.

10 липня 2012 року банк направив відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту, чим в односторонньому порядку змінив кінцевий строк повернення кредиту на підставі частини другої статті 1050 ЦК України.

31 березня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд із позовом про стягненя заборгованості.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16, та зробила висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення

стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 183/183/16-ц (провадження № 61-21050св18) зроблено висновок, що «вимога про звернення стягнення на заставу «піддається» впливу позовної давності. До неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на заставлене майно поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо)».

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Суди встановили, що направивши позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту 10 липня 2012 року, банк змінив строк виконання зобов`язання. У цій справі банк подав позов у березні 2020 року. Відповідач через представника подав відзив на позовну заяву разом із заяву про застосування позовної давності. За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15697/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.

Договірне списання грошових коштів не може призводити до переривання позовної давності, адже банк самостійно здійснює списання грошових коштів, і боржник, при цьому, не вчиняє будь-яких дій, які б стали підставою для переривання.

Тому правильним є висновок апеляційного суду про те, що договірне списання грошових коштів у розмірі 168,34 грн не є перериванням позовної давності.

Оскільки суди встановили, що порушення прав позивача на повернення кредитних коштів відбулося у серпні 2012 року, а позов ним подано в березні 2020 року, доводи касаційної скарги про те, що позовна давність по вимогах про стягнення кредиту визначена додатковою угодою до 5 років, не беруться до уваги.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на висновки, викладені у Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року в справі № 6-2891цс16 та постанові Верховного Суду від 07 червня 2018 року в справі № 668/8830/15-ц, є необґрунтованими, оскільки вони зроблені у справі за інших фактичних обставин.

Аналіз змісту касаційної скарги та постанови апеляційного суду свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Посилання на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України не беруться до уваги, оскільки вказаний пункт є підставою для відкриття касаційного провадження за умови висновку про обґрунтованість пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, а колегія суддів визнала посилання на незастосування апеляційним судом висновків, викладених у Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року в справі № 6-2891цс16 та постанові Верховного Суду від 07 червня 2018 року в справі № 668/8830/15-ц необґрунтованим.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

Поновити акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2020 року та на постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Крат

М. М. Русинчук