ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
іменем України

18 лютого 2021 року
м. Харків

справа № 640/16889/18
провадження № 22-ц/818/400/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,
суддів Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участі секретаря Огар І.В.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків Міністерства оборони України,
представники Максіменко Марина Олександрівна, ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків Міністерства оборони України на рішення Київського районного суду міста Харкова від 07 липня 2020 року в складі судді Чередник В.Є.,

у с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків Міністерства оборони України (далі - КЕВ м. Харкова) про зобов`язання вчинити певні дії.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що він з сім`єю постійно зареєстрований та проживає в кв. АДРЕСА_1 , яка надана йому та членам його родини на підставі службового ордеру на жиле приміщення № 015257, виданого 06 серпня 2009 року виконавчим комітетом Чугуївської міської ради Харківської області. Квартира належить до службового житла, житлова площа становить 30,18 кв. м. Він проходить службу у Збройних силах України в в/ч НОМЕР_1 (п. п. НОМЕР_2 ), має вислугу років більше 24 років, учасник антитерористичної операції ( далі АТО), перебуває на квартирному обліку в КЕВ м. Харкова. Постійного житла він та члени його сім`ї не мають. Він звернувся до КЕВ м. Харкова з заявою подати відповідне клопотання до Чугуївської міської ради про виключення з числа службового житла, надав визначений перелік документів, однак отримав відмову.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив обов`язати КЕВ м. Харкова подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання з належними документами про виключення з числа службового житла кв. АДРЕСА_1 .

01 листопада 2018 року ОСОБА_3 представник КЕВ м. Харкова подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позову відмовити.
Відзив мотивовано тим, що діючим законодавством не визначено правових норм, які зобов`язують підприємства, організації, яким належить службовий фонд, змінювати статус квартири у разі наявності у працівника відповідного трудового стажу. Забезпечення заявників жилими приміщеннями для постійного проживання, шляхом виключення його з числа службових призведе до порушення вимог Бюджетного кодексу України, в частині нецільового використання бюджетних коштів.
Однією з обов`язкових підстав для розгляду питання щодо виключення квартири з числа службової та забезпечення житлом для постійного проживання є настання черги військовослужбовця для отримання житла. ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку в Чугуївському гарнізоні в загальній черзі з 13 серпня 1998 року за № 91, в першочерговій з 24 листопада 2017 року за № 244 та буде забезпечений житлом за рахунок Міністерства оборони України при першому надходженні, а не шляхом виключення спірної квартири з числа службової.
Наявність вислуги на військовій службі не надає позивачу права вимагати конкретне службове житло для постійного проживання без додержання встановленого законом порядку розгляду таких питань. Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього, і підприємства, установи, організації використовують службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням. Отже, позивач не буде виселений із займаного службового приміщення поки не отримає житлове приміщення для постійного користування.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 07 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано КЕВ м. Харкова подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання з належними документами про виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 30,18 кв. м. Вирішено питання щодо судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, позивачем дотримано всі умови, що визначені Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, зокрема, позивач є військовослужбовцем, перебуває на військовій службі, має календарну вислугу більше 20 років, є учасником АТО (ветеран війни-учасник бойових дій), перебуває на квартирному обліку в КЕВ м. Харкова, але постійного житла до цього часу не отримав. Внаслідок бездіяльності відповідача, позивач фактично позбавлений можливості реалізувати свої права на житло, а тому наявні підстави для зобов`язання відповідача направити до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання про виключення з числа службового житла вказаної квартири.

13 серпня 2020 року КЕВ м. Харкова подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними доводам, що містяться у відзиві на позовну заяву.

14 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що висновки суду є обґрунтованими, рішення ухвалено на підставі поданих доказів, яким надана належна оцінка. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в кв. АДРЕСА_3 , яка має статус службового житла. Житлова площа квартири складає - 30,18 кв м.

Разом з позивачем у вказаній квартирі зареєстровані та мешкають члени сім`ї позивача: дружина - ОСОБА_4 , донька ОСОБА_5 .

Квартира надана позивачу та членам його родини на підставі службового ордеру на жиле приміщення № 015257, виданого 06 серпня 2009 року виконавчим комітетом Чугуївської міської ради Харківської області на підставі рішення виконавчого комітету № 369 від 18 червня 2009 року.

ОСОБА_1 проходить службу у Збройних силах України, має військове звання: старший прапорщик та статус учасника АТО (ветеран війни-учасник бойових дій) та має військову вислугу 24 роки, що підтверджується витягом з послужного списку.

Позивач брав участь в АТО, забезпеченні захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до Довідки № 2389 від 03 червня 2020 року, виданої КЕВ м. Харкова, ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку в Чугуївському гарнізоні, у загальній черзі з 30 серпня 1998 року за №73, в першочерговій - з 24 листопада 2017 року за № 213.

04 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до КЕВ м. Харкова із заявою щодо виключення житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , з числа службових, однак отримав відмову.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Відповідно до положення частини другої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття з даного житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.

Частиною першою статті 118 Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК Української РСР) встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Положенням статті 125 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, а саме пунктом 3 встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями на сьогодні передбачено чотири способи забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше: 1) наданням один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

У пункті 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового, передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно - експлуатаційного органу.

Пунктом 10 розділу VII Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року (далі Інструкція), передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

При цьому за змістом пунктів 3-7 розділу VII Інструкції на відповідні органи військового управління Головне квартирно - експлуатаційне управління (ГКЕУ) та Комісію з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України (Комісію) покладено обов`язок перевірки дотримання інших необхідних умов, які визначені у згаданій нормі статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» для отримання жилого приміщення у постійне користування взамін службового, а саме: що під час військової служби вони не отримали іншого житла для постійного проживання та ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті. Крім того, пунктом 6 Положення про надання службових жилих приміщень і користування ними в українській РСР, затвердженою Постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, установлено процедуру виключення жилого приміщення з числа службових, яка передбачає, що жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, що визначає у даному випадку не орган місцевого самоврядування, а згадані органи військового управління, які здійснюють повноваження щодо управління службовим житлом в інтересах військовослужбовців.

Оскільки таких відомостей позивач всупереч передбаченому статтями 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку не надав, то колегія суддів вважає передчасними та недоведеними його вимоги про зобов`язання КЕВ м. Харкова МОУ подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання з належними документами про виключення з числа службового житла згаданої двокімнатної службової квартири. З цих мотивів колегія суддів відхиляє наведені позивачем у запереченні проти скарги доводи, які не відповідають вказаній нормі пункту 10 розділу VII Інструкції.

Разом з тим, у світлі положень статті 5 ЦПК України щодо забезпечення ефективного захисту прав та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, державних та суспільних інтересів у спосіб, визначений законом, та у контексті забезпечення виконання завдання цивільного судочинства, визначеного у статтею 2 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне захистити право позивача на отримання постійного житла відповідно до пункту 10 , а саме: зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова Міністерства оборони України подати до Головного квартирно-експлуатаційного управління (ГКЕУ) для подальшого розгляду клопотання з належними документами про надання ОСОБА_1 зі складом родини: дружина ОСОБА_4 та донька - ОСОБА_5 постійного житлового приміщення шляхом вилучення з числа службової кв. АДРЕСА_1 , житловою площею 30,18 кв м.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Внаслідок бездіяльності відповідача, позивач фактично позбавлений можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 02 березня 2011 року, визнано, що в цій справі мало місце порушення прав заявників, гарантованих статтею 8 Конвенції. Зокрема Європейський суд з прав людини констатував, що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо їхнього права на житло. Пунктом 51 вказаного Рішення встановлено, що з огляду на ненадання державними органами належного обґрунтування для відхилення доводів заявників ... Суд вважає, що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо їхнього права на житло.

Таким чином, бездіяльність відповідача щодо неподання відповідного клопотання, є позбавленням адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо права на житло.

Саме така правова позиція викладена в постановах Верховний Суд від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19 (провадження № 61-19985св19) та від 15 липня 2020 року у справі № 636/1527/19 (провадження № 61-4425св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції підлягає зміні з зобов`язанням КЕВ м. Харкова подати до Головного квартирно-експлуатаційного управління (ГКЕУ) для подальшого розгляду клопотання з належними документами про надання ОСОБА_1 зі складом родини: дружина ОСОБА_4 та донька - ОСОБА_5 постійного житлового приміщення шляхом вилучення з числа службової кв. АДРЕСА_1 , житловою площею 30,18 кв м.

Доводи відповідача про необхідність дотримання черговості при вирішенні питання щодо виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивач вже забезпечений службовим житлом у порядку черговості. Подання клопотання про виключення квартири з числа службових створює правові умови для реалізації позивачем його права на житло та не свідчить про порушення житлових прав інших осіб.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 липня 2020 року змінити.

Другий абзац резолютивної частини рішення викласти в такій редакції:

«Зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова Міністерства оборони України (вул. Пушкінська, 61 м. Харків) подати до Головного квартирно-експлуатаційного управління (ГКЕУ) для подальшого розгляду клопотання з належними документами про надання ОСОБА_1 зі складом родини: дружина ОСОБА_4 та донька - ОСОБА_5 постійного житлового привішенням шляхом вилучення з числа службової квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 30,18 кв.м.»

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.М.Хорошевський

В.Б.Яцина