П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 лютого 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С. Д.,

суддів: Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю.,

з участю секретаря: Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2020 року у складі судді Данка В.Й., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання дій неправомірними, припинення зобов`язання, стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк, відповідач) про повернення безпідставно набутих грошових коштів.

Позов обґрунтовує тим, що 14 березня 2013 року між ним, як споживачем, та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») виникли правовідносини на підставі анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, за якими він отримав кредит у розмірі 8 000 гривень. У грудні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк», на підставі цієї анкети-заяви від 14.03.2013, звернулося до нього з позовом до суду про стягнення заборгованості по тілу кредиту, відсотків, пені, штрафів і, як наслідок, 4 вересня 2019 року постановою Верховного Суду з нього стягнуто на користь банку лише тіло кредиту в розмірі 7 995,86 грн. та 3 086,64 грн. судових витрат по сплаті судового збору. У задоволенні решти вимог банку про стягнення з нього відсотків, пені, штрафів було відмовлено через безпідставність їх нарахування, оскільки сторони таких умов між собою не узгоджували. Ця постанова суду касаційної інстанції набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною, оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання сторонами.

Оскільки судом касаційної інстанції констатовано необґрунтованість нарахування йому АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсотків із часу підписання анкети-заяви від 14.03.2013, а тому вважає стягнуті з нього відповідачем 4 232,60 грн. у вигляді відсотків (розмір яких підтверджуються безпосереднім розрахунком банку в позовних матеріалах поданих до суду щодо нього в грудні 2015 року), як безпідставно набутими коштами.

Окрім цього зауважує, що у період з 27.08.2018 по 24.05.2019 він проходив спецпідготовку в Національній школі суддів України, де без його згоди і власноруч заповнення відповідних документів для банку та без права вибору альтернативного банку на власний розсуд, усім слухачам біля 400 осіб було автоматично відкрито і видано картки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на отримання стипендії від держави. Як наслідок, відповідач незаконно і без достатньої правової підстави за цей період також незаконно і без договірних правовідносин, судового рішення чи виконавчого провадження стягнув із нього на погашення неправомірних відсотків, штрафів, комісій за цією анкетою-заявою від 14.03.2013 кошти у розмірі 10 200,80 гривень.

З метою врегулювання спору та на виконання зазначеної постанови суду касаційної інстанції від 04.09.2019, ним направлялась відповідачу досудова вимога від 17 вересня 2019 року про повернення безпідставно набутих згаданих вище коштів у розмірі 14 433,40 грн. (4 232,60 + 10 200,80) з одночасною вимогою провести зарахування однорідних зустрічних вимог відповідно до ст. 601 ЦК України, та без застосування сторонами один до одного вимог ст. 625 цього ж Кодексу, яка банком була залишена без реагування.

За наведених обставин позивач просив стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на свою користь 14 443, 40 гривень безпідставно набутих коштів.

29 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну позовних вимог.

З врахуванням доводів, які наведені в позовній заяві, цю заяву додатково мотивував тим, що оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнало його досудову вимогу, не виконало обов`язкове до виконання судове рішення суду касаційної інстанції, а тому вважав дії банку по нарахуванню йому відсотків, пені, штрафів за анкетою-заявою від 14.03.2013 неправомірними. Наполягав на проведенні зустрічного зарахування однорідних вимог і припиненні зобов`язань перед банком за вказаною анкетою-заявою, як дієвого способу відновлення його порушених прав, на поверненні залишку безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування завданої моральної шкоди через тривалий захист порушених прав.

За наведених обставин остаточно позивач просив визнати неправомірними дії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк) по нарахуванню йому на підставі анкети-заяви відсотків, пені, штрафів, комісій, починаючи з 14.03.2013 по день ухвалення судового рішення; припинити його зобов`язання перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у правовідношенні за анкетою-заявою від 14.03.2013 унаслідок його повного виконання; стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь надлишок безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 3 350,90 гривень, а також 100 000 гривень завданої моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити. Скаргу мотивує тими ж доводами, які наведені у позові, а також додатково тим, що судом першої інстанції не у повній мірі встановлено фактичні обставини справи, висновки суду є суперечливими. Зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки судовому рішенню суду касаційної інстанції у даних правовідносинах між сторонами, які не є безстроковими. Вказує про упереджене не врахування місцевим судом стягнутих із нього банком безпідставних коштів у розмірі 14 443,40 грн., не проведенні зустрічного зарахування, не припиненні правовідносин і не стягнення надлишку безпідставно набутих коштів банком, а також не відшкодування завданої моральної шкоди.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених у ній.

Представник відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Гриниха Т.Ю. у судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила через її безпідставність та необґрунтованість, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та безпідставності. Такі висновки мотивує тим, що оскільки правовідносини на підставі анкети-заяви від 14.03.2013 між сторонами діють дотепер, тому судове рішення касаційної інстанції від 04.09.2019, яким надано оцінку відносинам сторін станом на грудень 2015 року, тобто до часу звернення з позовом банку до ОСОБА_1 , не поширюється на подальші правовідносини між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та позивач не довів стягнення з нього зі стипендії коштів саме на погашення заборгованості по цій анкеті-заяви від 14.03.2013. Решта позовних вимог ОСОБА_1 є похідними, а отже, автоматично не підлягають задоволенню.

Проте з такими висновками місцевого суду не погоджується колегія суддів, оскільки до таких суд дійшов із порушенням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 14 березня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 виникли правовідносини на підставі анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, де ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Із довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що ОСОБА_1 , на виконання цієї анкети-заяви, було видано дві платіжні картки: 1) 4149 4378 1787 5774 терміном дії до 08/16; 2) 4149 6059 1172 7022 терміном дії до 07/17 (а.с.79).

У постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 308/14197/15-ц (провадження № 61-48559 св 18) між тими самими сторонами і з приводу тієї ж самої анкети-заяви від 14.03.2013 констатовано, що у заяві ОСОБА_1 від 14.03.2013 процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. З цих міркувань є відсутніми правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом у розмірі 2 303,52 грн, пені та комісії у розмірі 300 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 500 грн у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача ОСОБА_1 по їх сплаті позивачу банку згідно анкети-заяви від 14 березня 2013 року, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть уважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

За цих обставин Касаційний цивільний суд Верховного Суду позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково, стягнув із ОСОБА_1 на користь банку лише тіло кредиту в розмірі 7 995,86 грн та 3 088,64 грн судового збору. У задоволенні решти вимог банку до ОСОБА_1 про стягнення з нього відсотків, пені, комісії, штрафу - відмовив. Дане судове рішення суду касаційної інстанції набрало законної сили.

Приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої установлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд у свої судових рішеннях преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який уступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами, на що в даному випадку не звернув уваги суд першої інстанції.

Водночас ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. Так, у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (§ 72 Affaire Sovtransavto Holding C. Ukraine) ЄСПЛ у своєму рішенні від 25.07.2002 повторив, що, відповідно його прецедентної практики, право на справедливий судовий розгляд, гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлині її преамбули, яка проголошує верховенство права, з основних елементів якого є принцип правової впевненості, який серед іншого передбачає, що в будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути піддане під сумнів. Аналогічна позиція ЄСПЛ викладена і в рішенні від 28.11.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумереску проти Румунії» (§ 61 Case of Brumrrescu v. Romania).

Із доданої суду першої інстанції представником банку розрахунку заборгованості за договором б/н від 14.03.2013 вбачається, що станом на 31 серпня 2020 року за ОСОБА_1 рахується, окрім тіла кредиту в розмірі 7 995,86 грн., ще заборгованість по відсотках 409 766,98 грн. та пені 3 737,30 гривень. Тобто, банк, незважаючи на рішення суду, продовжує нараховувати позивачу відсотки та пеню за договором б/н, який укладений на підставі анкети заяви від 14.03.2013 року (а. с.80-84).

Таким чином, зазначене судове рішення касаційної інстанції банком по відношенню до ОСОБА_1 не враховано і є не виконаним.

За цих обставин, колегія судів бере до уваги преюдиціальність судового рішення суду касаційної інстанції від 04.09.2019 між тими самими сторонами і з приводу тієї ж самої анкети-заяви від 14.03.2013, згідно з якою встановлено безпідставність нарахування банком по цій анкеті-заяві ОСОБА_1 відсотків, пені, комісій, штрафів, а тому доводи апелянта щодо неправомірності йому такого нарахування заслуговують на увагу та спростовують висновки суду першої інстанції щодо не поширення цього судового рішення касаційного суду на правовідносини, після його ухвалення на час розгляду даної справи.

Отже, апеляційний суд вважає неправомірними дії відповідача по нарахуванню ОСОБА_1 за анкетою-заявою від 14.03.2013 відсотків, пені, комісій, штрафів відповідно до преюдиціальності судового рішення суду касаційної інстанції від 04.09.2019.

Водночас матеріалами справи встановлено, що у період із серпня 2013 року по червень 2015 року банком, на підставі вказаної вище заяви-анкети від 14.03.2013, із ОСОБА_1 було стягнуто 4 242,60 гривень на погашення відсотків, що підтверджується розрахунком заборгованості, які банк безпосередньо додав до своєї позовної заяви у грудні 2015 року (а.с.13-15).

Окрім того, із виписки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по картці ОСОБА_1 НОМЕР_1 за період з 01.09.2018 по 25.09.2019, де кредитний ліміт становив нуль гривень, слідує, що з нього за цей період банком було в односторонньому порядку і без його згоди стягнуто зі стипендії в Національній школі суддів України та переказів на цю картку загалом 10 200,80 гривень (а.с.16-19). Виходячи з нульової ставки кредиту, є слушними і обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про безпідставне стягнення з нього банком із картки для виплат стипендії на рахунки відповідача коштів для погашення неправомірно нарахованих відсотків, пені, штрафів за заявою-анкетою від 14.03.2013. При цьому банком протилежне не спростоване, а судом першої інстанції не надано належної оцінки про відсутність у ОСОБА_1 інших рахунків, боргів, кредитів перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК», окрім як за цією анкето-заявою від 14.03.2013.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 добровільно надав банку згоду на стягнення з нього коштів із картки для виплати йому стипендії чи існуванням при цьому відповідного судового рішення або ж виконавчого провадження про примусове автоматичне стягнення із нього коштів у розмірі 50 відсотків при будь-якому надходженні на цю картку коштів.

За вказаних обставин, на переконання колегії суддів, зазначені кошти у розмірі 4 242,60 грн. і 10 2008,80 грн., що загалом становить 14 443,40 грн., є безпідставно набутими відповідачем у розумінні ст.1212 ЦК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно з пунктами 2 і 3 ч. 3 цієї ж статті положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про витребування майна власником із чужого незаконного володіння, повернення виконаного однією з сторін у зобов`язанні.

Таким чином, колегія суддів бере до уваги доводи апелянта про безпідставність набуття АТ КБ «ПРИВАТБАНК» його грошових коштів у розмірі 14 443,40 гривень.

Також із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 у вересні 2019 року надсилалась відповідачу досудова вимога про повернення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 14 443,40 грн. з одночасною вимогою зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до вказаного вище рішення суду касаційної інстанції в розмірі 7 995,86 грн. тіла кредиту і 3 088, 64 грн. судового збору, що становить 11 084,50 грн., та поверненням залишку безпідставно отриманих коштів у розмірі 3 348,25 грн., яку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишило без задоволення (а .с. 20-22).

Приписами ст. 598 ЦК України регламентовано, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, установлених договором або законом. Згідно з положеннями ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однією з сторін.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх судових рішеннях кожна особа має право на ефективний захист, а тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі не визнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання, зокрема повністю, таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю на підставі пункту 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту: - визнання неправомірними дій в частині не зарахування сплати; - зобов`язання зарахувати перераховані чи стягнуті кошти; - скасування або списання безнадійної заборгованості; - зобов`язання скасувати суму пені, штрафу, відсотків; - забороною здійснювати подальше нарахування відсотків/пені/штрафів тощо, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Сторони у цій справі не просили застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України, та відповідно до положень ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача ОСОБА_1 про необхідність проведення зустрічного зарахування, припинення правовідношення за заявою-анкетою від 14.03.2013, укладеного між сторонами, та стягнення на його користь з банку надлишку після зарахування безпідставно набутих коштів.

Згідно з вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, приниженні честі та гідності чи ділової репутації.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В п.5 ППВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків встановлених законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На думку колегії суддів, позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами спричинення йому відповідачем моральної шкоди та наявність підстав для її відшкодування, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у даній справі нового рішення про часткове задоволення позову з вищенаведених підстав.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк) по нарахуванню ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви від 14.03.2013 відсотків, пені, штрафів, комісій.

Припинити зобов`язання ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством комерційним банк «ПРИВАТБАНК» у правовідносинах згідно з анкетою-заявою від 14.03.2013, внаслідок його повного виконання із зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 залишок коштів після зустрічного зарахування у розмірі 3 350 (три тисячі триста п`ятдесят) гривень 90 (дев`яносто) копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2021 року.

Головуючий :

Судді :