Справа № 305/1291/20
Провадження по справі 2/305/176/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2021 року Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ємчука В.Е.

за участі: секретаря судового засідання Шемоти М.І.

представника відповідача Шипова К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в місті Рахові цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 , представником якого є адвокат Шипов Кирило Юрійович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Рахівської державної нотаріальної контори, третя особа Ясінянська селищна рада Рахівського району Закарпатської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу №2-442 та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач), в інтересах якого діє адвокат Шипов Кирило Юрійович, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Рахівської державної нотаріальної контори, третя особа Ясінянська селищна рада Рахівського району Закарпатської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу №2-442 та скасування державної реєстрації права власності. Позов мотивував тим, що 24 квітня 2017 року між ОСОБА_2 як покупцем і ОСОБА_3 як продавцем було укладено договір №2-442 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :09:002:0270 площею 0,1 га, розташовану на території меблевої фабрики по АДРЕСА_1 , посвідчений Рахівською державною нотаріальною конторою. Вказаний договір купівлі-продажу №2-442 від 24 квітня 2017 року Позивач ОСОБА_1 вважає протизаконним та таким, що підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, з огляду на таке. Позивачу, на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів №714 від 30 квітня 2015 року, виданого приватним нотаріусом Рахівського нотаріального округу Маріною А.С., належить комплекс будівель меблевої фабрики по АДРЕСА_1 . З моменту придбання вказаного майна, Позивач у передбаченому Земельним кодексом порядку неодноразово звертався до Ясінянської селищної ради з приводу надання йому земельної ділянки приблизною площею 1,0721 га по АДРЕСА_2 , розташованої під належними Позивачу приміщеннями меблевої фабрики та призначеної для забезпечення функціонування меблевої фабрики як єдиного цілісного виробничого об`єкта з виробничими, складськими та іншими приміщеннями допоміжними будівлями, під`їзними шляхами, складськими і паркувальними зонами та прилеглою територією для обслуговування цілісного комплексу. Вказані звернення неодноразово залишались селищною радою без задоволення, про що зокрема свідчить лист №173 від 01 квітня 2016 року, який містить посилання на таку відмову рішенням "1265 від 14 липня 2015, №563 від 22.10.2016 та рішення №169 від 24.03.2016, яке було визнано протиправним та скасовано рішенням Господарського суду Закарпатської області №907/378/16 від 23 вересня 2016 року, і одночасно вказано на наявність у ОСОБА_1 права користування цією земельною ділянкою. Правовим обґрунтуванням вказаного судового рішення, серед іншого, є те, що відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, а відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України, при переході права власності на будівлю і споруду до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника (землекористувача). Господарський суд Закарпатської області встановив, що з метою реалізації свого законного права на користування земельною ділянкою, на якій розміщено комплекс будівель меблевої фабрики, придбаних у власність, та оформлення користування такою ділянкою на правах оренди, Позивач звертався до Ясінянської селищної ради (власника земельної ділянки) із заявами від 08.07.2015, від 24.09.2015, від 18.03.2016, якими просив надати дозвіл на розробку проєкту відведення земельної ділянки у власність (оренду) площею 1,0721 га для обслуговування комплексу будівель меблевої фабрики за адресою: АДРЕСА_2 . Дані висновки суду, в тому числі щодо права ОСОБА_1 на земельну ділянку, розташовану під будівлями меблевої фабрики не підлягають повторному доказуванню і є обов`язковими для виконання, та мають бути враховані при розгляді даного позову. Водночас після неодноразових звернень Позивача із заявами про надання в оренду або у власність земельної ділянки, Ясінянською селищною радою було прийнято рішення №1393 від 13.10.2015 року, яким з масиву вищевказаної земельної ділянки площею 1,0721 га, призначеної для обслуговування комплексу будівель меблевої фабрики, право користування якою має ОСОБА_1 , було виділено у власність ОСОБА_4 ділянку площею 0,1 га №:09:002:0270 і цільовим призначенням - для будівництва індивідуальних гаражів. З огляду на викладене слідує, що ОСОБА_1 , який відповідно до ст. 120, 123 ЗК України має переважне право на отримання земельної ділянки по АДРЕСА_2 , зазнав порушення такого права як вказаним рішенням Ясінянської селищної ради, так і внаслідок укладення договору купівлі-продажу №2-442 від 24.04.2017 року, який є предметом даного позову. Не погоджуючись із рішенням Ясінянської селищної ради №1393 від 13 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Рахівського районного суду Закарпатської області із відповідним позовом до Ясінянської селищної ради та ОСОБА_4 , за результатами якого рішенням у справі №305/1588/16-ц від 16.05.2017 позов задоволено: визнано незаконним і скасовано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 26.10.2015, видане щодо ділянки №:09:002:0270, на ім`я ОСОБА_3 . Рішення набрало законної сили 07 червня 2017 року. В ході розгляду справи було вжито заходів забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом накладення арешту і встановлення заборони відчуження земельної ділянки №:09:002:0270. Але, згідно з даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 , як відповідач у цій справі, в період дії заходів забезпечення позову у справі №305/1588/16-ц, уклав договір купівлі-продажу 2-442 земельної ділянки №:09:002:0270. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу №2-442 від 24 квітня 2017 року суперечить вимогам чинного законодавства України та не був спрямований на реальне настання обумовлених у ньому наслідків. З урахуванням ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України Позивач вважає, що факт вчинення спірного договору ОСОБА_3 під час дії арешту, накладеного ухвалою суду у справі №305/1588/16-ц, де предметом спору було скасування рішення селищної ради про надання у власність земельної ділянки й визнання недійсним свідоцтва про державну реєстрацію права власності, свідчить про намір штучної зміни титульного власника земельної ділянки з метою уникнення її втрати при задоволенні позову. Також про те, що даний правочин вчинений не для добросовісного відчуження, а заради уникнення відповідальності і втрати земельної ділянки свідчать такі факти. Так, 13.10.2015 року Ясінянською селищною радою було прийнято рішення №1389, 1391 про передачу ділянок :09:002:0273 та :09:002:0274 відповідно ОСОБА_4 , які є батьком та сином, а також рішення №1393 про передачу у власність ОСОБА_5 ділянки :09:002:0270. Стосовно законності кожного з цих рішень і дійсності правовстановлюючих документів на землю, за позовами ОСОБА_1 (які було задоволено) існували судові спори у справах 305/1586/16-ц, 305/1587/16-ц та 305/1588/16-ц відповідно, і в кожній справі було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказані земельні ділянки. 24.04.2017 року, в період розгляду цих справ та дії арештів землі, всі три земельні ділянки перебували у власності ОСОБА_3 та були відчужені ним ОСОБА_2 за посвідченими Рахівською державною нотаріальною конторою поспіль договорами №2-442, 2-443, 2-444 купівлі продажу цих ділянок. Наведені обставини вказують як про пряму недобросовісність продавців, так і про недобросовісність самого покупця ОСОБА_2 , який через підставних осіб реалізував виділення земельних ділянок і в подальшому заволодів ними. Наявність рішень у справах 305/1586/16-ц, 305/1587/16-ц та 305/1588/16-ц, якими визнано протиправними й скасовано рішення Ясінянської селищної ради №№1389, 1391, 1393 вказує, що саме ОСОБА_2 був зацікавленим у прийнятті радою таких рішень, і в подальшому, усвідомлюючи з ОСОБА_3 перспективу їх скасування в судовому порядку, прийняв рішення про укладення трьох вищевказаних договорів купівлі-продажу до прийняття судом відповідних рішень. Враховуючи, що за шість місяців до укладення спірного договору на його предмет - земельну ділянку №:09:002:0270, ухвалою Рахівського районного суду у справі №305/1588/16-ц від 20 жовтня 2016 року було накладено арешт та встановлено заборону відчуження цього об`єкту нерухомості, тому станом на 24 квітня 2017 року ОСОБА_3 не мав права відчужувати вказану земельну ділянку, а отже оспорюваний договір №2-442 суперечить ст. 129-1 Конституції України, ст. 153 ЦПК України та ч. 1 ст. 658 ЦК України, а також ст. 388 КК України, з приводу чого Позивач звернувся в поліцію. Приховування сторонами правочину від нотаріуса даних про наявність у ОСОБА_1 прав на відчужувану ділянку і її спірність та обтяження, з однієї сторони свідчить про невідповідність договору №2-442 положенням ч. 1 ст. 659 ЦК України, і водночас вказує на недотримання ч. 5 ст. 203 ЦК України. Окремо вказує на те, що рішенням у справі №305/1588/16-ц від 16 травня 2017 року визнано недійсним право власності ОСОБА_3 на ділянку №:09:002:0270 з моменту реєстрації, тобто вказаним рішенням встановлено та підтверджено, що вказана земельна ділянка неправомірно була надана ОСОБА_3 і він не мав на неї жодних прав, в тому числі права власності, відповідно не міг проводити з нею юридично значимих дій, що призводить до висновку про незаконність всіх подальших відчужень такої земельної ділянки. Хоча це рішення фактично набрало законної сили через місяць після укладення спірного правочину, проте за умови дотримання Відповідачами закону та вжитих заходів забезпечення позову, це рішення могло бути виконане, що призвело б до повернення ділянки в комунальну власність та створило б передумови реалізації ОСОБА_1 своїх доведених прав на таку ділянку, як власника комплексу будівель меблевої фабрики й фактичного землекористувача. З наведеного вважає, що обставини, визначені у рішенні по справі №305/1588/16-ц мають доказове значення і підлягають врахуванню при вирішенні даного позову без повторного доказування. Факт визнання недійсним первісного права власності ОСОБА_3 на ділянку №:09:002:0270 рішенням суду №305/1588/16-ц і встановлення неправомірності набуття ним такого арештованого майна, дає підстави стверджувати про порушення оспорюваним договором норм ч. 1 ст. 658 ЦКУ. Позивач вважає, що зазначені вище обставини беззаперечно свідчать про те, що договір від 24 квітня 2017 року №2-442 купівлі продажу земельної ділянки №:09:002:0270, укладений між ОСОБА_2 як покупцем і ОСОБА_3 як продавцем підлягає визнанню недійсним, оскільки спрямований на ухилення від юридичного переслідування та ухилення від виконання судових рішень, що узгоджується з ч.ч. 1,5 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦКУ. Як зазначалось вище в цей же день Відповідачі уклали аналогічні договори, що теж вказує на штучний характер договорів, недобросовісність обох його сторін і намір протиправно уникнути відповідальності. Також, позивач у позовній заяві зазначає, що Рахівська ДНК зобов`язана провести скасування державної реєстрації такого права, яке вчинене на виконання недійсного договору. Зауважує, що Позивач, не будучи стороною договору, не був обізнаний про його наявність і відповідно про перехід права визнаного недійсним власності на земельну ділянку №:09:002:0270 до 2018 року, коли в процесі розгляду справи №305/949/18 йому відкрилась вказана інформація. У зв`язку з наведеним просив визнати недійсним договір від 24 квітня 2017 року №2-442 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :09:002:0270 укладений між ОСОБА_2 як покупцем і ОСОБА_3 як продавцем, посвідчений нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори та скасувати державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно індексний номер 20165896 від 24 квітня 2017 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером №:09:002:0270 за ОСОБА_2 , проведену нотаріусом Рахівської державної контори. Судові витрати покласти на відповідачів солідарно.

Ухвалою Рахівського районного суду від 07 вересня 2020 року по справі були вжиті заходи забезпечення позову - накладення арешту, шляхом заборони відчуження, на земельну ділянку з кадастровим номером :09:002:0270, загальною площею 0,01 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 08.09.2020 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав, наведених у позовній заяві. Вважає, що договір від 24 квітня 2017 року №20442 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :09:002:0270 має бути визнаний недійсним, оскільки він суперечить чинному законодавству та був спрямований на ухилення від виконання судового рішення. Також підтримав позовну вимогу до Рахівської державної нотаріальної контори, як реєстратора, який провів державну реєстрацію земельної ділянки, що є предметом позову.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та представник Рахівської державної нотаріальної контори в судове засідання з часу призначення даної справи до розгляду жодного разу не з`явилися, про повність причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи суду не подавали.

Також Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву на позов та третя особа на подання пояснень з приводу позову ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що Відповідачі у встановлений законом строк відзив не подали, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у справі матеріалів.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку.

Згідно зі ст.ст. 4, 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За змістом ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 203833357 від 12.03.2020 року ОСОБА_1 являється власником нерухомого майна - комплексу будівель меблевої фабрики, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дане нерухоме майно, належить Позивачу, ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 714, видане 30.04.2015 року приватним нотаріусом Рахівського нотаріального округу Маріною А.С. Державна реєстрація прав та їх обтяжень на комплекс будівель меблевої фабрики була проведена приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Закарпатської області 30.04.2015, індексний номер 21065515.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За змістом ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

У статті 125 ЗК України зазначено про те, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (постанова Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року справа 6-2225цс16).

Крім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звертався до Ясінянської селищної ради із заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою для виділення у власність (оренду) земельної ділянки площею 1,0721 га. за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування комплексу будівель меблевої фабрики. Однак рішенням Ясінянської селищної ради №169 від 24 березня 2016 року «Про розгляд заяви ФОП ОСОБА_1 мешк. АДРЕСА_3 » відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проєкту відводу земельної ділянки в оренду площею 1,0721 га.

Відповідно до частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Господарський суд Закарпатської області рішенням від 23.09.2016 року у справі №907/378/16 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Ясінянської селищної ради визнав незаконним та скасував рішення Ясінянської селищної ради від 24.03.2016 №169 «Про розгляд заяви ФОП ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_3 ». Дане рішення набрало законної сили 10.10.2016 року. Під час розгляду даної справи Господарський суд Закарпатської області встановив, що рішення Ясінянської селищної ради щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проєкту землеустрою з підстав, які не передбачені ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, створює неправомірні перешкоди у реалізації позивачем його законного права на оформлення в оренду земельної ділянки, на якій розміщені придбані ним у власність будівлі. Тим самим порушено законні очікування позивача на розгляд його заяви від 18.03.2016 р. про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою у встановлений строк та отримання позитивного рішення на таку заяву. Суд також зазначив, що при прийнятті в подальшому відповідачем відповідного рішення щодо розгляду відповідної заяви позивача, останній не вправі відмовляти позивачу у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою з тих самих підстав, за яких судом визнані протиправним його рішення від 24.03.2016 №169.

Всупереч встановленим Господарським судом Закарпатської області у зазначеному вище рішенні обставинам, Ясінянська селищна рада своїм рішенням №1393 від 13.10.2015 року затвердила проєкт землеустрою відведення земельної ділянки з кадастровим номером :09:002:0270 у власність ОСОБА_3 загальною площею 0,01 га, з цільовим призначенням для індивідуального гаражного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дана земельна ділянка є частиною тієї, що попередньо використовувалась для обслуговування комплексу будівель меблевої фабрики, що придбав ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням органу місцевого самоврядування, ОСОБА_1 звернувся до Рахівського районного суду, із позовом про його скасування та за заявою ОСОБА_1 20.10.2016 року Рахівським районним судом Закарпатської області було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту і встановлення заборони відчуження земельної ділянки №:09:002:0270. За наслідками розгляду справи 305/1588/16-ц суд ухвалив рішення 16.05.2017 року, яке не оскаржувалось сторонами та набрало законної сили 07.06.2017 року, яким визнав незаконним та скасував рішення Ясінянської селищної ради №1393 від 13.10.2015 року про затвердження проєкту землеустрою відведення земельної ділянки з кадастровим номером :09:002:0270 у власність ОСОБА_3 загальною площею 0,01 га, з цільовим призначенням для індивідуального гаражного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнав недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане Державним реєстратором Державної реєстраційної служби від 26.10.2015 року на земельну ділянку з кадастровим номером :09:002:0270, загальною площею 0,01 га, з цільовим призначенням "для будівництва індивідуальних гаражів", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Під час розгляду даної справи було встановлено, що земельна ділянка, яка надана у власність ОСОБА_3 , знаходиться на відстані менш як 2 метри від будівлі меблевої фабрики ОСОБА_1 та входить до складу земельної ділянки, яка призначалась для її обслуговування у попередніх користувачів, тому Ясінянська селищна рада виносячи рішення про надання у власність відповідачу ОСОБА_3 спірної земельної ділянки порушила вимоги містобудівної документації та державні санітарні норми, що є однією з підстав для визнання незаконним та скасування рішення Ясінянської сільської ради №1393 від 13 жовтня 2015 року. Також судом було встановлено, що з відчуженням будівель меблевої фабрики на користь МПП «Іберус», а згодом на користь ОСОБА_1 , нові власники цього нерухомого майна, відповідно до статті 120 Земельного кодексу України, фактично отримали таке ж право на земельну ділянку, яке мало попередній власник ТОВ «Апогей» - право постійного користування землею і таке право ОСОБА_1 отримав 30.04.2015, коли придбав комплекс будівель меблевої фабрики, а ОСОБА_3 отримав рішення про затвердження проєкту землеустрою на відповідну земельну ділянку 13.10.2015 року, що суперечить ст.120, 125 ЗК України та ст.377 ЦК України.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України, поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і забезпечення позивачу реального та ефективного виконання судового рішення, зокрема задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст. 150 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов`язків сторін цього договору.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Попри зазначену вище ухвалу Рахівського районного суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту і встановлення заборони відчуження земельної ділянки №:09:002:0270 від 20.10.2016 року, громадянин ОСОБА_3 , який був обізнаний з цією ухвалою, оскільки був відповідачем у справі, відчужив її ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 2-442 від 24.04.2017 року, який був посвідчений Рахівською державною нотаріальною конторою.

Верховний суд у Постанові від 26 листопада 2018 року у справі № 535/578/16-ц, провадження № 61-30079 св 18 вказав, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції згідно з положеннями ЦК України наділені не лише сторона (сторони) такого правочину, але й інші, треті особи, які не є сторонами такого правочину, однак мають статус «заінтересованих осіб» (статті 215, 216 ЦК України), тобто на час розгляду справи судом не були стороною правочину, не мають права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендують на те, щоб майно в натурі було передано їм у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає у тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Також, у цій же справі Верховний Суд зазначає, що правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під забороною відчуження на підставі судового рішення, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстровано таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на час його укладення».

Враховуючи, що день оформлення договору дарування земельної ділянки 2-442 від 24.04.2017 ОСОБА_3 не мав права відчужувати земельну ділянку №:09:002:0270, оскільки на неї було накладено арешт судовим рішенням, отже оспорюваний договір №2-442 суперечить ст. 129-1 Конституції України, ст. 153 ЦПК України та ч.1 ст. 658 ЦК України, а приховування від нотаріуса, який посвідчував договір, даних про наявність у ОСОБА_1 прав на відчужувану ділянку і її спірність та обтяження, вказує на недотримання сторонами вимог частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України, яка містить вимогу про те, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Згідно зі статтею 178 Цивільного кодексу України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Зі змісту статті 215 Цивільного кодексу України слідує, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 Цивільного кодексу серед іншого передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач зазначає у позовній заяві, що договір від 24 квітня 2017 року №2-442 купівлі продажу земельної ділянки №:09:002:0270 укладений між ОСОБА_2 як покупцем і ОСОБА_3 як продавцем підлягає визнанню недійсним, оскільки спрямований на ухилення від юридичного переслідування та ухилення від виконання судових рішень. В день укладення зазначеного договору Відповідачі уклали аналогічні договори дарування земельних ділянок №2-444, 2-443, які також належали до земель, що виділялися для забезпечення функціонування меблевої фабрики, і щодо яких також Господарським судом Закарпатської області та Рахівським районним судом Закарпатської області ухвалювалися аналогічні рішення, що вказує на штучний характер договорів, недобросовісність обох його сторін і намір протиправно уникнути відповідальності.

Суд, перевіривши у системі документообігу Рахівського районного суду вказані вище факти, погоджується із зазначеним, оскільки спори стосовно земельних ділянок, серед яких є й земельна ділянка №:09:002:0270 вже неодноразово вирішувались Господарським судом Закарпатської області та Рахівським районним судом Закарпатської області, де прямо вказувалось про право ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, Позивач як власник будівель меблевої фабрики, для функціонування якої необхідна земельна ділянка, яка б надавала можливість йому повноцінно використовувати ці будівлі за призначенням, вже тривалий час заявляє про своє право, звертаючись до Ясінянської селищної ради та за захистом до судів, а тому дійсно спірний правочин має ознаки фіктивного, який укладений умисно, з метою неможливості виконання рішень судів щодо цієї ділянки.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання права та визнання правочину недійсним є способами захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" передбачено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню й оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У частинах 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції у встановлений законом строк.

Враховуючи те, що Позивач надав обґрунтовані та правові докази недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки №2-442 від 24.04.2017 року, а Відповідачі жодних доказів на спростування вимог ОСОБА_1 не надали суд вважає, що слід визнати недійсним договір від 24 квітня 2017 року №2-442 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :09:002:0270 укладений між ОСОБА_2 як покупцем і ОСОБА_3 як продавцем, посвідчений нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутою особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Враховуючи, що договір від 24 квітня 2017 року купівлі-продажу земельної ділянки кадастровим номером №:09:002:0270 суд визнає недійсним, тому підлягає до задоволення й вимога про скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №20165856 від 24 квітня 2017 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером №:09:002:0270 за ОСОБА_2 , що була проведена Рахівською державною нотаріальною конторою.

Відповідно до ст. 141 та ч. 9 ст. 141 ЦПК України, з враховуванням задоволення позову, тому судовий збір за розгляд даної позовної вимоги в сумі 840, 80 грн слід стягнути в користь ОСОБА_1 порівну з Відповідачів, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 1-13, 76- 83, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір від 24 квітня 2017 року №2-442 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :09:002:0270, укладений між ОСОБА_2 як Покупцем та ОСОБА_3 як Продавцем, посвідчений Рахівською державною нотаріальною конторою.

Скасувати державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №20165896 від 24 квітня 2017 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :09:002:0270 за ОСОБА_2 , проведену Рахівською державною нотаріальною конторою.

Стягнути з ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , мешканця АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_3 , з кожного по 840 гривень 80 копійок судових витрат в користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , мешканця АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено 02.07.2021.

Суддя: В.Е. Ємчук