Дата документу 23.02.2021 Справа № 332/1964/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1027/21 Головуючий у 1-й інстанції: Яцун О.С.
Є.У.№ 332/1964/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Запорізьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Запорізьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. Зазначала, що сторони з 14.11.1998 перебували у шлюбі. В період шлюбу за кредитні кошти придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 664 701 грн, яка обтяжена іпотекою Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву. Крім того, ОСОБА_2 є членом Садівничого товариства «Зодчі» та йому виділено у користування земельну ділянку № НОМЕР_1 , на якій за спільні кошти сторони збудували садовий будинок, ринковою вартістю 96 612 грн, який не введений в експлуатацію, а отже не є об`єктом нерухомого майна. Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу садовий будинок залишився у користуванні відповідача, просила суд відступити від рівності часток при поділі квартири, виділивши їй 2/3 частки квартири, а відповідачеві 1/3 частку вказаної квартири.

Заперечуючи проти позову, у серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом (т.1, а.с.71-78), який в ході розгляду справи доповнював і уточнював (т.2, а.с.32-40, 217-224). Зазначав, що спірна квартира була придбана за кредитні кошти, виділені Державним фондом сприяння молодіжному житловому будівництву на підставі кредитного договору від 29.11.2002, згідно із яким йому як позичальнику надавався кредит у розмірі 96 243 грн зі строком повернення до 28.11. 2032. Станом на серпень 2019 року фактично виплачено 45 136, 52 грн. кредитних коштів, залишок неповернутого кредиту становить 51 106, 48 грн, що відповідає 50% вартості квартири, які він як сторона кредитного договору буде виплачувати самостійно. Отже предметом поділу між сторонами може бути тільки Ѕ частка квартири, інша Ѕ частка є його особистою власністю. Садовий будинок в СТ «Зодчі» збудований за кошти його батьків, а тому він не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і не підлягає поділу.

В період шлюбу в інтересах сім`ї він уклав два кредитних договори, а саме: 01.06.2017 він отримав кредитні кошти від АТ КБ «ПриватБанк» у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок, залишок неповернутого кредиту станом на 02.07.2019 становить 31 604,11 грн; 03.01.2018 від ПАТ АБ «Південний» він отримав кредитні кошти у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок, станом на липень 2019 року заборгованість за договором становить 5 374, 95 грн. Вказані боргові зобов`язання виникли в період шлюбу і підлягають поділу між подружжям в рівних частках.

За договором купівлі-продажу від 12.01.2019 за спільні сімейні кошти сторони придбали автомобіль DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, держаний номер НОМЕР_2 , вартістю 78122,60 грн, який хоч і зареєстровано на ім`я їх доньки ОСОБА_4 , проте є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки автомобіль залишається у користуванні доньки, він має право на компенсацію вартості його Ѕ частки за рахунок позивачки.

У 2018 році за спільні сумісні кошти для потреб сім`ї було придбано автомобіль Ravon R4, вартістю 170 500 грн., який ОСОБА_1 продала без його згоди, а вирученими від продажу коштами розпорядилася на власний розсуд.

В порядку поділу спільного майна просив суд виділити йому ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , Ѕ частку вартості автомобіля DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, що становить 78 122, 60 грн, Ѕ частку вартості автомобіля Ravon R4, 2018 року випуску, що становить 170 500 грн. ОСОБА_1 просив виділити ј частку квартири, Ѕ частку вартості автомобіля DAEWOO LANOS, Ѕ частку вартості автомобіля Ravon R4, Ѕ частку боргових зобов`язань за кредитними договорами; визнати право власності на ј частку квартири за ОСОБА_1 ; залишити у володінні ОСОБА_4 автомобіль DAEWOO LANOS; стягнути з ОСОБА_1 на його користь Ѕ частку боргових зобов`язань за кредитними договорами у загальному розмірі 18 489,54 грн, Ѕ частку вартості автомобілів у загальному розмірі 124 311, 30 грн., а також стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 року первісний позов та зустрічний позов задоволенні частково.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках по Ѕ частці за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частини спільного сумісного майна подружжя в розмірі 9088,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3390,84 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони в період шлюбу за спільні кошти придбали квартиру, яка на підставі ст.61, 63 СК України є їх спільною сумісною власністю, а отже кожному із сторін належить по Ѕ частці. Перебування квартири в іпотеці не перешкоджає її поділу між подружжям, оскільки такий поділ не вважається розпорядженням іпотечним майном, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

За спільними зобов`язаннями подружжя, зокрема за кредитним договором, укладеним з метою придбання спірної квартири, останнє відповідає всім своїм майном, боргові зобов`язання є спільними для кожної із сторін, незалежно від того, хто є стороною кредитного договору. У зв`язку із зазначеним відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.

Належних і допустимих доказів на підтвердження факту будівництва садового будинку, ринковою вартістю 96 612 грн, за кошти батька відповідача, останній суду не надав, третя особа із самостійними позовними вимогами до суду не зверталася, а отже вартість вказаного об`єкту нерухомості, яке не завершено будівництвом і яке залишається у користуванні відповідача як члена садівничого товариства, підлягає урахуванню при поділі майна подружжя і позивачка має право на компенсацію Ѕ частки його вартості, що становить 48 303 грн..

Автомобіль DAEWOO LANOS, 2007 року випуску придбано на ім`я доньки сторін ОСОБА_4 , є її власністю і не може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Вирішуючи питання про поділ автомобіля Ravon R4, який ОСОБА_1 придбала та продала за 78 430 грн. без згоди свого чоловіка, суд дійшов висновку, що позивачка має компенсувати відповідачеві Ѕ частку коштів, виручених від продажу автомобіля, що становить 39 215 грн.

З урахуванням принципу рівності часток у спільному майні подружжя після взаємозаліку грошових компенсацій, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню різниця, що становить 9 088 грн.

Відмовляючи у поділі боргових зобов`язань ОСОБА_2 за картковими рахунками, відкритими останнім у 2016 році в АТ «ПриватБанк» та у 2018 році в ПАТ АБ «Південний», суд дійшов висновку про недоведеність факту укладення таких договорів в інтересах сім`ї за згодою другого подружжя, а також факту витрачання отриманих за кредитом коштів на користь сім`ї.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги є аналогічними із вимогами зустрічного позову і зводяться до незгоди відповідача з висновками суду щодо визначення обсягу спільного майна та порядку його поділу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним і справедливим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Правовідносини, які склались між сторонами у справі, регулюються нормами Сімейного та Цивільного Кодексів України.

Загальна ідея поділу майна полягає в припиненні режиму спільності й виникненні на його основі режиму роздільності майна.

Відповідно до статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом встановлено, що сторони з 14.11.1998 по 02.07.2019 перебували у шлюбі (т.1, а.с.4,80 ), неповнолітніх дітей не мають.

29.11.2002 між Запорізьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ОСОБА_2 була укладена кредитна угода № 0 (т.1, а.с.11-13), за умовами якої (п.1.1) позичальнику було надано кредит у сумі 70 171 гривень строком повернення 30 років з дати укладення кредитної угоди. Кредит надавався позичальнику на будівництво (реконструкцію) житла, загальною площею 77,07 кв.м, згідно з проектом за адресою: АДРЕСА_2 .

Поручителем за цим кредитним договором є ОСОБА_1

29.11.2002 між Запорізьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, позичальником ОСОБА_2 та ЗАТ МЖК «Вознесенка» (організація) було укладено договір №21 про дольову участь у будівництві (реконструкції) житла, за умовами якого Фонд вносить інвестиції у будівництво (реконструкцію) квартири коштами позичальника, а організація передає квартиру згідно з Положенням про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) житла, затвердженим Постановою КМУ від 29.05.2001 №584, та актом прийому-передачі. Плановий термін здачі будинку в експлуатацію 30.09.2003(т.1, а.с.93-94).

20.08.2005 ЗАТ МЖК «Вознесенка», Запорізьке регіональне відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ОСОБА_2 підписали акт приймання-передачі, за яким останньому у відповідності із договором №21 про дольову участь у будівництві (реконструкції) житла було передано трикімнатну квартиру, загальною площею 77,28 кв.м, житловою 50,5 кв.м., вартістю 100 769 грн., розташовану в АДРЕСА_3 (т.1, а.с.8).

26.01.2006 на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №18/11 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (т.1, а.с.9-10).

11.03.2006 квартира була передана в іпотеку Запорізькому регіональному відділенню Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву на забезпечення кредитних зобов`язань ОСОБА_2 (т.1, а.с.14-16).

Станом на 01.07.2019 залишок неповернутого кредиту становить 51 106,48 грн., сума заборгованості 3 062,66 коп. (т.1, а.с.95-96).

Ринкова вартість квартири на час виникнення спірних правовідносин становить 664 701 грн. (т.1 а.с.26-29).

Установивши, що в період шлюбу за спільні кошти сторони придбали квартиру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона є об`єктом спільної сумісної власності сторін і в порядку поділу майна подружжя у відповідності з вимогами ст.ст.61, 63, 69-71 СК України визнав за кожним право власності на Ѕ частку.

Проте у резолютивній частині оскаржуваного рішення суд помилково вказав, що квартира є спільною сумісною власністю сторін, тоді як за положенням ст.355 ЦК України після визначення часток у спільному майні спільна сумісна власність припиняється.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України в зазначеній частині підлягає зміні, за сторонами слід визнати право спільної часткової власності на спірну квартиру, а не право спільної сумісної власності, як помилково зазначив суд першої інстанції в резолютивній частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що квартира придбана за кредитні кошти, перебуває в іпотеці, заборгованості за кредитним договором становить 50% від суми кредиту і буде виплачуватися позичальником ОСОБА_2 самостійно, що тє підставою для збільшення частки останнього до ѕ, є неспроможними.

Наявність обтяження майна у виді іпотеки, не є перешкодою для поділу квартири та вирішення спору між сторонами. Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах викладений у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі справа № 522/17048/15-ц, провадження № 61-33246св18.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

Норма частини третьої статті 61СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

У постанові від 09.01.2020 у справі № 367/7110/14-ц (провадження № 61-12957св19) Верховний Суд дійшов висновку, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, отже, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір.

У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя, оскільки ОСОБА_1 як солідарний з позичальником ОСОБА_2 відповідає за борговими зобов`язаннями останнього, які виникли у зв`язку із придбанням спірної квартири за кредитні кошти.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні питання про поділ спірної квартири є безпідставними.

При визначенні обсягу і вартості майна, набутого сторонами в період шлюбу, суд першої інстанції обґрунтовано врахував і вартість незавершеного будівництвом садибного будинку.

Судом встановлено та зібраними у справі доказами підтверджується, що ОСОБА_2 є членом садівничого товариства «Зодчі», в його користуванні знаходиться земельна ділянка № НОМЕР_1 , на якій в період шлюбу подружжям збудовано садибний будинок 5,5 х 5,5 кв.м. Будинок не введений в експлуатацію (т.1, а.с.30-32).

Згідно звіту про оцінку майна ТОВ «Укрспецекспертиза» ринкова вартість садибного будинку літ.А, загальною площею 31,7 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , становить 96 612,00 грн. (т.1, а.с.33).

У Цивільному кодексі України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей, як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Аналогічний правовий висновок міститься й у Постанові Верховного Суду України № 6-47цс16 від 07 вересня 2016 року.

Сторонами по справі не оспорювалося, що садовий будинок не введений в експлуатацію, після розірвання шлюбу залишився у фактичному користуванні відповідача ОСОБА_2 , який як член садівничого товариства «Зодчі» є користувачем земельної ділянки № НОМЕР_1 , на якій розташований об`єкт нерухомості.

Зважаючи на те, що вимоги про поділ незавершеного будівництвом садового будинку сторонами не заявлялися, будинок після розірвання шлюбу залишився у фактичному користуванні відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя має право на грошову компенсацію вартості Ѕ частки будинку, що становить 48 306 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що садовий будинок належить його батькові ОСОБА_3 , третій особі у справі, який він будував за власні кошти, а також що вартість будівельних матеріалів значно нижча, ніж визначена судом першої інстанції, є безпідставними.

Із самостійними позовними вимоги третя особа ОСОБА_3 до суду не звертався, належних і допустимих доказів на підтвердження свого права власності на спірний об`єкт незавершеного будівництва суду не надавав. Декілька копій квитанцій про придбання протягом 2011-2013 будівельних матеріалів на загальну суму 3 827,59 грн. (т.1, а.с.106-111) не є достатньою підставою для висновку, що ці будівельні матеріали використовувалися під час будівництва спірного будинку і були придбані за кошти третьої особи.

Членом СТ «Зодчі» і землекористувачем є відповідач ОСОБА_2 , внески згідно із довідкою від 24.12.2019, виданою головою правління садівничого товариства, з 2009 року сплачувала позивач ОСОБА_1 , а отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що незавершений будівництвом садовий будинок є об`єктом поділу.

Належних і допустимих доказів на спростування ринкової вартості будинку, визначеної ТОВ «Укрспецекспертиза» у звіті від 03.04.2019, відповідач суду не надав, а отже суд першої інстанції обґрунтовано керувався цією оцінкою спірного майна.

При вирішенні питання про поділ автомобіля RAVON R4, який позивачка придбала у квітні 2018 і розпорядилася на власний розсуд у січні 2019 без згоди відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що останній має право на компенсацію вартості Ѕ частки коштів, виручених від його продажу.

Судом встановлено, що 03.04.2018 ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу транспортного засобу №99/083 від 02.04.2018 придбала за 303 850 грн. автомобіль RAVON R4 J69V9AТ, 2018 року випуску, д.н. НОМЕР_3 , який 12.01.2019 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №2341/2019/1266796 продала ОСОБА_5 за 78 430 грн. (т. 2, а.с.183,186-187, 207). Згідно звіту спеціаліста-автотоварознавця СПД ОСОБА_6 №1/60 від 12.01.2019 ринкова вартість автомобіля (з урахуванням 46% зниження вартості) становить 78 430 грн. (т.2, а.с.207-208).

Установивши, що ринкова вартість спірного автомобіля на час його відчуження становила 78 430 грн., автомобіль продано за таку саму ціну, що підтверджується копією договору купівлі0продажу від 12.01.2019, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з позивачки на користь відповідача компенсацію Ѕ частки виручених від продажу коштів, що становить 39 215 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що середньоринкова вартість автомобіля моделі RAVON R4 становить 170 500 грн., а отже розмір компенсації за належну йому частку має становити 85 250 грн., а не 39 215 грн., є неспроможними.

Договір купівлі-продажу автомобіля від 12.01.2019 з підстав його продажу на вкрай невигідних умовах за заниженою ціною і без згоди співвласника відповідач не оспорював, в судовому порядку договір недійсним не визнавався. В день укладення позивачкою правочину з відчуження автомобіля він був оглянутий спеціалістом автотоварознавцем і його вартість визначена з урахуванням технічного стану і зношеності транспортного засобу.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно застосував звіт спеціаліста-автотоварознавця СПД ОСОБА_6 №1/60 від 12.01.2019 про вартість автомобіля, який перебував у спільній сумісній власності сторін і був відчужений позивачкою без згоди відповідача, а не середньоринкову вартість автомобіля моделі RAVON R4 за даними інтернетресурсів.

Суд першої інстанції обґрунтовано залишив без задоволення вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 вартості автомобіля DAEWOO LANOS, власником якого є донька сторін ОСОБА_4 .

За обставинами справи 12.01.2019 за договором купівлі-продажу № 2341/2019/1265441 транспортного засобу ОСОБА_4 , третя особа у справі, придбала автомобіль DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, вартістю 78 122, 60 грн. державний номер НОМЕР_2 (т.1, а.с.112).

У порядку, передбаченому законом, договір купівлі-продажу автомобіля недійсним не визнано, право власності ОСОБА_4 на спірний автомобіль відповідачем не оспорено, а отже відсутні підстави для висновку про те, що автомобіль придбано за кошти сторін і є їх спільною сумісною власністю.

Зважаючи на те, що власником автомобіля є ОСОБА_4 , суд першої інстанції обґрунтовано не врахував його вартість при визначені об`єму спільного майна подружжя і відмовив у задоволенні вимог зустрічного позову у стягненні на користь відповідача вартості його Ѕ частки.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у поділі його боргових зобов`язань за двома кредитним договорами, є необґрунтованими.

Як встановлено судом, згідно анкети-заяви ОСОБА_2 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку 04.03.2016 року (т.2, а.с.27).

З виписки по картці/рахунку НОМЕР_4 за період 01.01.2017 04.07.2019 видно, що ОСОБА_2 станом на 02.07.2019 має заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» на суму 31 604,11 грн., переважна більшість коштів знімалася позичальником у банкоматах (т.1, а.с.114-118).

20.04.2018 між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_2 був укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб із програмою кредитування: кредитна картка, ліміт кредиту: 6700 грн. (т.1, а.с.119-124). Згідно виписки по рахунку приватного клієнта № НОМЕР_5 (т.1, а.с.128-132) більшість коштів знімалося у банкоматах.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Із системного аналізу вказаних норм права слідує, що доказуванню підлягають такі обставини: договір має бути укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї; такий договір має створювати обов`язки для другого з подружжя; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 67539цс16.

Звернувшись із зустрічним позовом, ОСОБА_2 зазначав, що він укладав ці кредитні договори в інтересах сім`ї, однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власної позиції суду не було надано. Також суду не було надано доказів на підтвердження факту обізнаності ОСОБА_1 про наявність таких кредитних договорів і зобов`язань, які виникли у ОСОБА_2 .

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що укладені ОСОБА_2 кредитні договори з АТ «Приватбанк» і АБ «Південний» не створили обов`язків для ОСОБА_1 , а боргові зобов`язання ОСОБА_2 за кредитами не підлягають врахуванню при поділі спільного майна подружжя.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2020 року у цій справі змінити, визнавши за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках по Ѕ частці за кожним.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 26 лютого 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська