25 лютого 2021 року м.Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді Першко О.О.,
секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення у житлове приміщення,
29 вересня 2020 року до Рівненського міського суду Рівненської області звернувся ОСОБА_1 (надалі позивач), діючи через свого представника ОСОБА_3 , із позовною заявою до ОСОБА_2 (надалі відповідач), в якій просив вселити його у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої позовні вимоги мотивує тим, що більше 20 років проживає за адресою: АДРЕСА_1 , де і зареєстрований. До недавнього часу він вважав, що проживає в квартирі, що належить на праві власності його дружині ОСОБА_4 , яка є дочкою відповідача. Проте, у грудні 2019 року дружина звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, після чого почала постійно йому погрожувати тим, що вижене з дому, і щоб він навіть не розраховував на свою частку квартири при розлученні, оскільки дана квартира належить на праві приватної власності її матері ОСОБА_2
17 липня 2020 року коли він повернувся з роботи о 00 год. 20 хв. (працює таксистом), то виявив, що в квартирі змінено всі замки, і потрапити до неї він не має можливості. Після цього випадку він в квартирі не проживає, дружина лише тричі допустила його в квартиру, аби він зміг забрати свої речі. У зв`язку з цим, він вже більше двох місяців змушений проживати в гаражі, оскільки іншого житла, крім спірної квартири не має.
Також, 18 липня 2020 року він звернувся із заявою про вчинення домашнього насильства економічного характеру (недопуск в житло) до Рівненського відділу поліції, а також із заявою про видачу обмежувального припису до Рівненського міського суду Рівненської області (усунути перешкоди у користуванні житлом). 23 липня 2020 року суд відмовив у задоволенні заяви, в зв`язку з тим, що позивач не надав достатніх доказів (не мав доступу до необхідних документів, оскільки вони були в квартирі, в яку його не допускають). 21 серпня 2020 року позивач звернувся до Рівненського апеляційного суду з апеляційною скаргою на дане рішення. 11 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження по даній справі.
Зазначає, що за час проживання в спірній квартирі він постійно сплачував комунальні платежі і лише з 2018 року почав робити це рідше, оскільки отримав тяжку травму голови, внаслідок чого став інвалідом. А тому всі заощадження витратив на лікування, та ще й був змушений позичати кошти у знайомих і родичів, а потім повертати борги. Тривалий термін після лікування не міг працювати, оскільки мав ураження опорно-руховою апарату і не ходив, а єдиним джерелом доходу була пенсія. На даний час готовий сплачувати свою частку нарахувань по житлово-комунальних послугах.
Крім того, звертає увагу суду на те, що за час проживання у спірній квартирі він за власні кошти зробив значні невід`ємні покращення, а саме: провів косметичний ремонт усіх кімнат; змінив усі міжкімнатні та вхідні двері тощо.
Також вказує, що є інвалідом II групи з ураженням центральної нервової системи та опорно-рухового апарату, а тому незаконне позбавлення його житла, а також та обставина, що він змушений тривалий час проживати в гаражі негативно впливає на його стан здоров`я. Враховуючи дані обставини, позбавлення його житла може спричинити для нього тяжкі або особливо тяжкі наслідки або навіть смерть, оскільки йому протипоказані фізичні навантаження та психо-нервове напруження.
Іншого житла крім квартири, в яку його не допускають, він не має. Загалом із нерухомого майна у нього є лише гараж в автогаражному кооперативі «Малага»
Відтак, його було незаконно позбавлено права на житло, оскільки він тривалий термін проживав у спірній квартирі, сплачував витрати на її утримання, ремонт та інші обов`язкові платежі а отже має тривалий зв`язок із спірною квартирою, як із житлом. Крім того, позбавлення його, який немає іншого житла та є інвалідом ІІ групи, права проживати у даній квартирі, не відповідає нагальній суспільній необхідності та є не співрозмірним із переслідуваною законною метою.
В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується їх розпискою.
25 лютого 2021 року представник позивача ОСОБА_3 подав заяву, в якій просив справу слухати у його відсутність та відсутність позивача. Позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явилася жодного разу, хоча про час, дату та місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала. Таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку за згодою позивача, на підставі наявних у справі даних та доказів.
Відповідачем було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі, в задоволенні якого судом відмовлено.
Дослідивши матеріали справи і наявні у них докази, суд дійшов наступних висновків.
Як встановлено судом ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У вказаній квартирі з 10 липня 1997 року зареєстрований ОСОБА_1 , що підтверджується відміткою на стор.11 паспорта ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 , виданого Рівненським МВ УДМС України в Рівненській області 03 липня 2014 року.
ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Рівненській області від 15 жовтня 2020 року.
Як вказує позивач, з моменту вселення в спірну квартиру він проживав в ній до 17 липня 2020 року. Був вселений як чоловік дочки відповідача ОСОБА_4 .
З липня 2020 року позивач проживає у належному йому на праві власності гаражі в автогаражному кооперативі «Малага». Іншого житла, крім спірної квартири, позивач не має. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем не надано і судом не здобуто.
18 липня 2020 року ОСОБА_1 звертався до Начальника Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області із заявою про вчинення домашнього насильства, в якій просив вжити усіх належних заходів для припинення вчинення щодо нього домашнього насильства та притягнути ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності. В заяві вказував, що проживає спільно з дружиною ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , більше 20 років. Проте, 17 липня 2020 року він виявив, що в квартирі змінено замок та він не може до неї потрапити. Працівниками поліції було зафіксовано даний факт, однак потрапити в квартиру він так і не зміг, в зв`язку з чим змушений ночувати в гаражі.
18 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із заявою про видачу обмежувального припису, в якій просив видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 , яким зобов`язати її усунути перешкоди у користуванні ним житлом, а саме квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і в якій він зареєстрований на законних підставах.
Також, судом встановлено, що 21 квітня 2018 року позивач отримав важку черепно-мозкову травму та тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, про що свідчить довідка № 207 від 17 липня 2018 року Рівненської центральної міської лікарні.
З 27 серпня 2018 року позивачу встановлено другу групу інвалідності з ураженням центральної нервової системи та опорно-рухового апарату довічно, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0948987 від 10 вересня 2018 року.
Положеннями статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника квартири, які проживають разом із ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника квартири.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 ЦК України).
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
У пункті 4 частини першої статті 406 ЦК України визначено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Позивач зареєстрований у спірній квартирі та вселився до неї з відома відповідача як чоловік її дочки ОСОБА_4 .
Отже, право користування спірною квартирою у позивача виникло з підстав, передбачених ст. 395, 403 ЦК України (на підставі сервітуту).
Отже, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення позивачу сервітуту - перебування у шлюбі з дочкою відповідача, припинилися.
Разом з тим, згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
За правилами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справи щодо виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Втручання у право на повагу до житла особи буде відповідати Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі.
Як встановлено судом позивач тривалий час проживає в спірній квартирі (більше 23 років). Таким чином, він має достатні та триваючі зв`язки зі спірною квартирою як конкретним місцем його проживання, що є підставою вважати спірну квартиру житлом позивача в розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи, що відповідач є власником спірної квартири, однак зареєстрована та проживає в іншому житловому будинку, спірна квартира є єдиним житлом позивача, який є інвалідом ІІ групи, позивач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, позбавлення позивача права користування житлом, у якому він проживає протягом останніх 23 років, не є співмірним з наслідками втручання у право позивача на повагу до житла, а відтак його слід вселити у спірне житлове приміщення.
За таких обставин, позов слід задовольнити.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення у житлове приміщення задовольнити.
Вселити ОСОБА_1 у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто Рівненським міським судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач - ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Повне судове рішення складене 25 лютого 2021 року.
Суддя О.О. Першко