Провадження №22-ц/812/512/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №485/1642/20 за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Козирєвої Анни Володимирівни на рішення, яке постановив Снігурівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Квєтки Іванни Анатоліївни у приміщенні цього суду 28 грудня 2020 року, повний текст якого виготовлений того ж дня, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральна сільська рада Снігурівського району Миколаївської області, про встановлення фактів постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2020 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення фактів постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, зазначивши заінтересованою особою Центральну сільську раду Снігурівського району Миколаївської області.

Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Знам`янка Снігурівського району Миколаївської області помер ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилася спадщина на земельну частку (пай) розміром 4,41 га із земель колективної власності КСП «Дружба» та 2/3 земельної частки (паю), яку він успадкував після смерті дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , як такий, що проживав та був зареєстрований разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини.

Заявник отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на 1/3 земельної частки (паю).

Подружжя ОСОБА_4 з 1976 року були зареєстровані та проживали у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . З 1998 року за сімейними обставинами разом з ними проживав заявник, виконував всю необхідну роботу по домогосподарству, спілкувався з ними, вони вели спільне господарство, за спільні кошти купували продукти харчування. ОСОБА_3 готувала їжу для всіх, заявник здійснював нагляд та догляд за ними. Вказане підтверджується актом депутата Центральної сільради від 20 серпня 2020 р. про проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства; довідкою Центральної сільради від 18 березня 2019 р. про реєстрацію спадкодавця і його проживання разом з ОСОБА_3 до дня смерті; актом депутата цієї сільради від 28 вересня 2020 р. про фактичне місце проживання ОСОБА_1 з 1998 р. до дня смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 вказував, що є спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_2 . Однак, 07 жовтня 2020 року Снігурівською державною нотаріальною конторою йому було відмовлено в оформленні спадкових прав за законом після смерті ОСОБА_2 у зв`язку з пропуском шестимісячного строку звернення з заявою про прийняття спадщини та відсутності підтвердження реєстрації місця проживання разом зі спадкодавцем на день його смерті та роз`яснено щодо вирішення у судовому порядку питання про встановлення фактів постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та сумісного проживання не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

За такого заявник просив встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини та сумісного проживання не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини: з 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судовому засіданні заявник пояснив, що з ОСОБА_2 товаришував з 1980 року, вони були сусідами через город. Дружина ОСОБА_2 зловживала алкогольними напоями. Їх сім`я з 1990-х років потребувала допомоги, яку він їм надавав, зокрема харчами. У 1998 році ОСОБА_2 захворів, з того часу він ночував у нього вдома. Він також проживав і у своїй сім`ї, яка на той час складалася з дружини та трьох неповнолітніх дітей. Із своєю дружиною він розлучився вже після смерті ОСОБА_2 , тоді найменший син ще не досяг повноліття. З 1998 року він працював у Миколаївському рибкомбінаті по 2000 рік, а з 2001 по 2004 рік займався обробітком 7 га. землі, яку йому за усною домовленістю передали ОСОБА_4 , та на яку він наразі претендує. За те, що він обробляв землю ОСОБА_2, він привозив їм зерно, надавав грошові кошти. Дружина ОСОБА_2 у 2003 році померла, після неї за заповітом він оформив право на частку паю. Спільних дітей у ОСОБА_2 не було, єдиний хлопчик давно помер у віці 13 років. У ОСОБА_3 є дочка, однак вона з матір`ю не спілкувалася, нічим їй не допомагала. Він з 2004 року не займався питанням оформлення спадщини після смерті ОСОБА_2 , оскільки це потребувало значних фінансових витрат, яких у нього не було. Останнім часом він хворіє, а тому бажає оформити земельні ділянки після смерті ОСОБА_2 на свого сина, який їх на даний час обробляє.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, у своїй письмовій заяві просив про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, проти задоволення заяви заперечень не мав.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду обґрунтовано тим, що надані заявником докази не доводять фактів його спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 , оскільки не підтверджують ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а показання свідків викладені зі слів в акті депутата й не підтверджені ними у судовому засіданні, а також свідка ОСОБА_6 , не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. Крім того, показання свідка ОСОБА_6 викликають сумніви у їх достовірності через власну зацікавленість свідка у встановленні заявлених фактів з метою продовження користування їх спільним із заявником сином спірними земельними ділянками та суперечать іншим доказам по справі, у тому числі поясненням самого заявника. Здійснення догляду заявником за подружжям ОСОБА_4 , їх поховання, само по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не може свідчити про те, що між ним та спадкодавцем ОСОБА_2 склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї. За такого суд дійшов висновку, що заявником не підтверджено належними та допустимими доказами факт проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та сумісного проживання не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому суд ухвалює про відмову у задоволенні заяви.

В апеляційній скарзі представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Козирєва А.В. вказує, що висновки, до яких дійшов суд у своєму рішенні, не відповідають обставинам справи та просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви ОСОБА_1 . В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначила, що факт проживання останнього однією сім`єю з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтверджено актом депутата сільської ради від 20 серпня 2020 року, свідками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Крім того, колишня дружина заявника ОСОБА_9 підтвердила в суді, що він не проживав з нею та дітьми з 1998 року, жив у ОСОБА_5 , де були усі його речі.

Інші учасники справи правом на відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги частини 6, пунктів 1, 4 частини 7 статті 128, частин 1, 2, 4, 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, взявши до уваги також заяву представника позивача, викладену у відзиві на апеляційну скаргу про розгляд справи в її відсутність.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 в селищі Знам`янка Снігурівського району Миколаївської області померла ОСОБА_3 , актовий запис про смерть № 20 складено 18 червня 2003 року у Центральній сільській раді Снігурівського району Миколаївської області і на його підставі видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

Після її смерті відкрилася спадщина на земельну частку (пай) розміром 4,41 умовних кадастрових гектарів із земель, які перебувають у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба» Снігурівського району Миколаївської області. Це майно належало спадкодавцеві на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК № 011020, виданого 07 травня 1996 року на підставі розпорядження Снігурівської районної державної адміністрації від 05 травня 1996 року № 167-р та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 03 липня 1996 року за № 553 (а.с. 10).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є: за законом - її чоловік ОСОБА_2 , який був зареєстрований та проживав разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, на підтвердження чого надано довідку Центральної сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 03 вересня 2020 року № 954 (а.с. 11), та за заповітом - заявник ОСОБА_1 , якому 05 вересня 2020 року державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори Коваль Ю.В. видано свідоцтво на право на спадщину за заповітом на 1/3 частку спадкового майна, що складається з права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Дружба» Снігурівського району, розміром 4,41 умовних кадастрових гектарів (а.с. 13).

Вказане підтверджується також і копією спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 № 238/2020 (а.с. 29-39).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Знам`янка Снігурівського району Миколаївської області помер ОСОБА_2 , актовий запис про смерть № 48 складено 01 жовтня 2004 року у Центральній сільській раді Снігурівського району Миколаївської області і на його підставі видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 8).

Після його смерті відкрилася спадщина на земельну частку (пай) розміром 4,41 умовних кадастрових гектарів землі, яка перебуває у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба». Це майно належало спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК № 011021, виданого 07 травня 1996 року на підставі розпорядження Снігурівської районної державної адміністрації від 05 травня 1996 року № 167-р та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 03 липня 1996 року за № 552 (а.с. 9). До складу спадкового майна ОСОБА_2 також увійшло право на 2/3 земельної частки (паю), яку він успадкував після смерті дружини ОСОБА_3 , але не оформив спадкові права.

Заявник ОСОБА_1 , посилаючись на те, що він як особа, яка проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю не менше 5 років, є спадкоємцем за законом четвертої черги, але йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщини за законом, просив суд встановити вказані у заяві факти.

Частиною 1 статті 315 ЦПК України визначений перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судами. Цей перелік не містить встановлення таких фактів як проживання однією сім`єю із спадкодавцем не менше 5 років.

Однак згідно частини 2 цієї статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (далі - постанова Пленуму), справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Згідно із доказами, які є у справі, яка переглядається, судом не встановлено наявність спору щодо майна спадкодавця ОСОБА_2 .

Згідно довідки завідуючої Снігурівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області Коваль Ю.В. від 05 грудня 2020 року № 1428/01-16 спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилася (а.с. 28).

07 жовтня 2020 року завідуючою Снігурівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області Коваль Ю.В. надано письмове роз`яснення ОСОБА_1 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 та можливість звернення до суду з метою вирішення питання оформлення спадщини після смерті ОСОБА_2 (а.с. 6-7).

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції вважав, що заявником не доведений факт постійного спільного проживання разом із спадкодавцем однією сім`єю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Відповідно до частин 1-3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на зміст заявлених ОСОБА_1 вимог доказуванню у даній справі підлягали обставини щодо постійного проживання заявника однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 протягом не менше ніж п`ять років до часу відкриття спадщини - 25 вересня 2004 року.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, у редакції, чинній на момент відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи у строки, визначені законом, подали нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

За приписами статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

У відповідності до роз`яснень, викладених у статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, а місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Як роз`яснено у пунктах 21, 23 постанови Пленуму, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Якщо постійне місце проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до частини 4 статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Так, на підтвердження факту постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю заявник посилався на акт депутата Центральної сільської ради Снігурівського району від 20 серпня 2020 року, підтверджений свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та засвідчений головою сільської ради, згідно з яким ОСОБА_1 з 1998 року проживав без реєстрації в АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вів з ними спільне господарство, здійснював за ними догляд (а.с.14), довідку Центральної сільської ради від 28 вересня 2020 року № 1065, що складена на підставі зазначеного акту депутата (а.с.15), а також пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 у суді.

Суд, повно та всебічно дослідивши зазначені докази, надав їм належну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України, а тому дійшов обґрунтованого висновку, що ці докази не доводять фактів проживання заявника однією сім`єю із ОСОБА_2 , оскільки не підтверджують ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, наявність взаємних прав обов`язків, притаманних членам сім`ї, зокрема, викладені в акті показання свідків не підтверджені ними у судовому засіданні. До того ж ці свідчення, а також пояснення свідка ОСОБА_6 не можуть бути єдиним доказом для встановлення факту, на якому наполягає ОСОБА_1 , оскільки не підтверджені іншими доказами.

Аргументи апеляційної скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують.

Так, посилання в апеляційній скарзі на складання ОСОБА_3 заповіту на ім`я заявника у справі, відхиляються апеляційним судом, оскільки наявність такого заповіту не є доказом проживання заявника однією сім`єю з ОСОБА_2 .

Щодо обставин здійснення догляду заявником за подружжям ОСОБА_4 , їх поховання, то суд першої інстанції вірно вважав, що ці обставини самі по собі, без доведення факту їх тривалості, системності, ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між ОСОБА_1 та спадкодавцем ОСОБА_2 склались та мали місце протягом не менше п`яти років до дня смерті останнього усталені відносини, які притаманні сім`ї.

До того ж апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що у спірний період часу: 1998-2004 роки ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_6 , і крім пояснень останньої доказів припинення цих сімейних відносин суду не надав та не доводив, що ОСОБА_2 був членом їх з ОСОБА_6 сім`ї.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що заявником ОСОБА_1 не доведений факт проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та сумісного проживання не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому суд правильно вважав, що відсутні підстави для задоволення заяви.

Оскільки рішення судом першої інстанції постановлено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

З огляду на результати розгляду апеляційної скарги та положення статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивачку, тому відсутні передбачені законом підстави для їх розподілу апеляційним судом.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Козирєвої Анни Володимирівни залишити без задоволення, рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 23 лютого 2021 року