Справа № 638/3904/20
Провадження № 2/638/1777/21
РІШЕННЯ

Іменем України

10 червня 2021 року м. Харків

Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

за участю секретаря судового засідання Комлєвої К.С., Олейник О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року позивачі звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначають, що батько позивачів - ОСОБА_4 , отримав право на зайняття житлового приміщення на підставі ордеру на житлове приміщення № 129 серії И (обмін) від 10 жовтня 1994 року. Право на зайняття житлового приміщення було надано йому з родиною з 4 осіб. Надана ізольована квартира, що складається з двох кімнат, площею 29 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 . Як зазначено в заяві по обміну житлового приміщення, що було складене ОСОБА_4 , на обмін надавалась однокімнатна ізольована квартира, де разом з ним проживали: ОСОБА_2 (Позивач), 1984 року народження - син; ОСОБА_1 (Позивач), 1990 року народження - донька. Ордер просив видати на своє ім`я, а в склад родини включити ОСОБА_3 -дружину, ОСОБА_2 - сина, ОСОБА_1 - доньку. Всі члени родини ОСОБА_4 були зареєстровані та проживали в квартирі за адресою АДРЕСА_1 . Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, ОСОБА_3 зареєстрована як ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через деякий час ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розлучились та відповідачка переїхала в інше житлове приміщення. В квартирі за відповідачем залишили одну вільну кімнату, на випадок, якщо відповідач виявить бажання використовувати житлове приміщення, в якому вона зареєстрована. Жодного разу в будинку не змінювались запори, ОСОБА_4 та його дітьми не створювалось жодних перешкод у здійсненні Відповідачкою права користування житлом. Відповідач забрала всі свої речі та не поверталась у квартирою за адресою АДРЕСА_1 вже більш ніж 10 років. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. 17 травня 2019 року Позивач ОСОБА_1 зареєструвала у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 свою доньку, ОСОБА_7 . У зв`язку з тим, що одна з двох кімнат квартири за адресою АДРЕСА_1 не займається позивачами, вони не можуть вільно користуватись квартирою, виконувати ремонтні роботи в необхідному, для підтримання житлового стану квартири, обсязі. Позивач ОСОБА_2 сплачує комунальні платежі, нараховані за адресою АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 займається приведенням до ладу квартири за адресою АДРЕСА_1 , користується кімнатою, яка використовувалась ОСОБА_4 для зберігання речей. Відповідач за останній рік жодного разу не з`являлась в квартирі, не виявила бажання проживати в ній, здійснювати свої права та виконувати обов`язки, пов`язані із правом користування житловим приміщенням. На даний момент квартира потребує капітального ремонту, здійснення переобладнання для проживання там дитини та зміни основного наймача, що можливо лише за згоди всіх осіб, які зареєстровані в приміщені. Відповідач відсутня в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 вже більше 10 років, не висловлювала бажання користуватись цим приміщенням, не сплачувала комунальні послуги та не підтримувала приміщення в приданому для проживання стані.

Позивачі просили суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 , просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що дійсно у спірній квартирі були зареєстровані відповідач, її колишній чоловік - ОСОБА_4 та позивачі по справі. До смерті колишнього чоловіка відповідача- ОСОБА_4 , в вказаній квартирі ніхто не мешкав, її використовували для зберігання речей, у зв`язку з її аварійним станом. До теперішнього часу, в квартирі зберігаються особисті речі відповідача. Після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , між позивачами та відповідачем почалися конфлікти з приводу використання квартири, приведення її до умов, достатніх для проживання. Позивачі змінили замок у вхідних дверях квартири, тим самим порушили право відповідача на користування квартирою. Відповідач зазначає, що завжди користувалася даною квартирою і добровільно ніколи її не залишала.

Представником позивача подано клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги просила задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 на праві на зайняття житлового приміщення ОСОБА_4 , що підтверджується копією ордеру на житлове приміщення № 129 серії И (обмін) від 10 жовтня 1994 року.

ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого відділом РАЦС Роменським міськвиконкомом Сумської області 12.04.1984 року та батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого містким відділом реєстрації актів цивільного стану №3 Харківського обласного управління юстиції 07.12.2005 року.

Відповідно до копії заяви по обміну житлового приміщення, що було складена ОСОБА_4 , на обмін надавалась однокімнатна ізольована квартира, де разом з ним проживали: ОСОБА_2 , 1984 року народження - син; ОСОБА_1 , 1990 року народження - донька. Ордер просив видати на своє ім`я, а в склад родини включити ОСОБА_3 -дружину, ОСОБА_2 - сина, ОСОБА_1 - доньку.

З копії довідки, виданої у 2005 році начальником Житлово-експлуатаційної дільниці №22 ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_4 , 1961 року народження, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 разом з ним мешкають: дружина - ОСОБА_3 , 1968 р.н., син - ОСОБА_2 , 1984 р.н., донька - ОСОБА_1 , 1990 р.н.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помер, що в вбачається з копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 , виданого повторно Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управляння юстиції у Харківській області 25.09.2019 року.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_4 , виданого Відділом держаної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову 17.09.2015 року, ОСОБА_1 , 1990 р.н. змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

З копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 26.09.2019 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , 1984 р.н., ОСОБА_1 , 1990 р.н., ОСОБА_3 , 1968 р.н., ОСОБА_7 , 2019 р.н.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Визначати предмет та підстави позову відповідно до ст. 13, 49, 175 ЦПК є виключним правом позивача.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об`єктивуються у поданих доказах.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Тобто предметом спору у даній справі є визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням з підстав зазначених вище, які викладені позивачем в позовній заяві.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, провадження №61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано фотокартки, на яких зокрема зображено загальний вигляд будинку та частину кімнати, копії квитанцій про оплату комунальних послуг за даною адресою, здійснений ОСОБА_4 .

Проте зазначені документи не можуть бути визнані належними та достатніми доказами відсутності відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин.

Окрім того доводи позивача щодо відсутності відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин спростовуються власне викладеною у відзиві на позовну заяву інформацією, а саме, що після смерті ОСОБА_4 між позивачами та відповідачкою почалися конфлікти з приводу використання квартири, приведення її до умов, достатніх для проживання, зміни позивачами замків у вхідних дверях квартири, внаслідок чого відповідач зазначила, що завжди користувалася даною квартирою і добровільно ніколи її не залишала. Також доводи позовної заяви спростовуються наданими відповідачем доказами, а саме: фотографіями вхідних дверей квартири у АДРЕСА_1 , на якій зображено навісний замок на вхідних дверях, до якого як зазначає відповідачка їй ключа надано не було, а також копією заяви ОСОБА_3 від 15.05.2021 року на ім`я начальника ХРУП №3 ГУНП в Харківській області, з якої вбачається, що вона звернулась до правоохоронних органів за фактом виявлення нового замка на вхідних дверях, внаслідок чого вона не змогла потрапити до даної квартири.

Посилання в позовній заяві на те, що відповідач відсутній у спірній квартирі понад встановлені строки без поважних причин, а тому є такою особою, що втратила право користування жилим приміщенням, є безпідставними, з огляду на встановлені судовим розглядом обставини та не відповідають дійсності.

Крім того, задоволення вказаних вимог призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 червня 2019 року у справі № 496/2533/16-ц, ухваленій у спорі з подібними за змістом правовідносинами.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03).

Таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її позбавлення права на житло було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання.

Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції».

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідач тривалий час не проживає за місцем реєстрації без поважних причин, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

При цьому, позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, ні співрозмірність відповідній меті. А обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Посилання позивача на те, що відповідач не сплачує комунальні платежі є безпідставними, оскільки боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Посилання позивача на те, що відповідач квартирою не користується та не проживає в ній без поважних причин, не підтверджено належними та допустимим доказами, як то передбачено статтею 81 ЦПК України, а навпаки спростовано матеріалами справи та обставинами, встановленими у судовому засіданні.

Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, суд враховує, що матеріали справи не містять й позивач у порушення свого обов`язку, передбаченого статтею 81 ЦПК України, не надав належних доказів непроживання відповідача за місцем реєстрації, а саме акту, складеного балансоутримувачем будинку, який містить інформацію про осіб, які не проживають за місцем реєстрації без поважних причин більше ніж шість місяців, особистої заяви відповідача про вибуття з місця реєстрації на інше постійне місце проживання та/або інших належних доказів такого непроживання останнього у спірному житлі.

З урахуванням викладеного, зважаючи на відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, та те, що сам факт непроживання відповідача у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_9 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 289, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Сєвєродонецький міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 22 червня 2021 року.

Суддя: О.В. Шишкін