Провадження №22-ц/812/456/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання : Цуркан І.І.

за участю: представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Заякіна Д.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №477/2/20 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «ВФ України» на ухвалу, яку постановив Жовтневий районний суд Миколаївської області під головуванням судді Полішко Вікторії Василівни у приміщенні цього суду 29 грудня 2020 року, повний текст якої складений того ж дня, за позовом Приватного акціонерного товариства «ВФ України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги,

в с т а н о в и л а :

У січні 2020 р. Приватне акціонерне товариство «ВФ України» (далі ПрАТ «ВФ Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги.

Позов мотивовано тим, що між ПрАТ «ВФ Україна» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку №6520998/1.12588023 від 12 грудня 2013 року. З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку відповідачу було присвоєно особовий рахунок НОМЕР_1 . У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, а саме - несплатою отриманих від позивача послуг зв`язку, відповідач був відключений від мережі зв`язку. На адресу відповідача направлялися претензії з проханням сплатити заборгованість, однак борг до цього часу ним не сплачений. Сума заборгованості ОСОБА_1 , що виникла з 28 лютого 2018 року та до звернення до суду із заявою становить 115983 грн. 85 коп. З Витягу з довідкової інформації про надані послуги вбачається, що користування послугами зв`язку, яке призвело до заборгованості, розпочалось 25 листопада 2017 року з виходом у роумінг з країною Єгипет. 04 січня 2019 року за заявою позивача Жовтневим районним судом Миколаївської області був виданий судовий наказ про стягнення вказаної заборгованості, однак за заявою представника відповідачки ОСОБА_2 ухвалою того ж суду від 31 січня 2019 р. судовий наказ був скасований.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачки суму заборгованості за телекомунікаційні послуги у розмірі 115983 грн. 85 коп. та судовий збір у розмірі 1921 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2020 року позовну заяву ПрАТ «ВФ Україна» залишено без розгляду.

Ухвала суду мотивована тим, що у справі є чинною ухвала суду про визнання обов`язковою явки позивача до суду, суд не наділений правом самостійно скасовувати цю ухвалу, тому відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про його участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції з огляду на статтю 212 ЦПК України та дійшов висновку про те, що представник позивача, якому були роз`яснені наслідки неявки в судове засідання, не з`явився в судове засідання 30 листопада 2020 року та 29 грудня 2020 року. Щодо посилань представника позивача ОСОБА_3 на позитивний тест на COVID-19, суд зауважив, що будь-яких даних про проходження лікування представником позивача або рекомендацій лікаря щодо обмежень через хворобу у явці до суду не надано. З дня проходження тесту минуло більше місяця, а тому вважав, що представник позивача не з`явився в судове засідання без поважних причин. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що представник позивача жодного разу не з`явився в судові засідання, явка якого ухвалою суду від 28 жовтня 2020 року визнана обов`язковою для надання пояснень з метою з`ясування обставин справи, об`єктивного, всебічного, повного розгляду справи, суд дійшов висновку про залишення заяви без розгляду.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ «ВФ Україна» вказує, що ухвала суду є необґрунтованою, незаконною та винесеною із порушенням норм процесуального права, а тому просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що представник відповідачки, який клопотав перед судом про визнання обов`язкової явки представника позивача у судове засідання задля з`ясування обставин справи сам жодного разу не з`явився до судового засідання, постійно направляючи до суду заяви про проведення судових засідань за його відсутності, всі ці заяви судом було задоволено. До суду представником позивача були надіслані витребувані судом документи, тобто у суду були наявні всі докази, що підтверджують вимоги позивача, та суд не був позбавлений можливості розглянути справу за наявними в ній доказами. Представник позивача ОСОБА_3 , направляла до суду клопотання про прийняття участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням комп`ютерної програми «ЕаsуСоn», оскільки вона знаходилася на самоізоляції після перенесеної короновірусної хвороби СОVID-19, що підтверджується її результатом тесту та її сімейний лікар не рекомендував їй відвідувати будь-які громадські місця зі значним скупченням людей. При цьому суд піддає сумніву її хворобу та зазначає, що з дня проходження тесту минуло більше місяця, але представник позивача хвилюється за своє здоров`я та здоров`я оточуючих, крім цього добиратися до суду вона була б змушена громадським транспортом, що наражало б на небезпеку її та оточуючих її людей. В апеляційній скарзі звернута увага на те, що представник позивача не відмовилася від участі у судовому засіданні, вона намагалася прийняти участі в засіданні в режимі відеоконференції з використанням комп`ютерної програми «ЕаsуСоn», але судом не було її допущено до участі у відеоконференції. Постановивши оскаржувану ухвалу, суд всупереч вимогам норм процесуального права не вирішив спір по суті, безпідставно залишивши позовну заяву без розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідачки адвоката Заякіна Д.О., дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень ст. 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі за позовною заявою ПрАТ «ВФ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги відкрито ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21 січня 2020 року, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні на 20 лютого 2020 року.

В судове засідання 20 лютого 2020 року з`явився представник відповідачки, представник позивача до суду не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без присутності представника ПрАТ «ВФ Україна» (том 1, а.с. 39). Судове засідання було відкладено на 15 квітня 2020 року (том 1, а.с. 61-62). 15 квітня 2020 року справа судом не розглядалась у зв`язку із заявою учасників справи та введенням карантину (том 1, а.с. 110), від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (том 1, а.с. 103), розгляд справи відкладений на 13 травня 2020 року. 13 травня 2020 року судове засідання не відбулося у зв`язку із відпусткою головуючого у справі судді Полішко В.В. (том 1, а.с. 118), розгляд справи відкладений на 02 червня 2020 року. 02 червня 2020 року судове засідання було відкладено за заявою представника відповідачки на 22 липня 2020 року (том 1, а.с. 127). 22 липня 2020 року судове засідання не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючого судді Полішко В.В. у нарадчій кімнаті в іншій справі, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі, розгляд справи призначений на 14 вересня 2020 року (том 1, а.с. 134, 148).

14 вересня 2020 року Жовтневим районним судом Миколаївської області постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання представника відповідачки про витребування у позивача письмових доказів. Для виконання ухвали суду справу відкладено на 28 жовтня 2020 року.

В судове засідання 28 жовтня 2020 року представник позивача не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без присутності представника ПрАТ «ВФ Україна», за наявними у справі документами.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2020 року задоволено клопотання представника відповідачки, участь представника позивача у розгляді справи визнана обов`язковою для надання пояснень, розгляд справи відкладений на 30 листопада 2020 року.

23 листопада 2020 року до суду від представника ПрАТ «ВФ Україна» надійшли письмові докази, вимога про витребування яких викладена в ухвалі суду від 14 вересня 2020 року.

Одночасно, від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза приміщенням суду.

30 листопада 2020 року розгляд справи був відкладений на 29 грудня 2020 року, оскільки представник позивача обґрунтовувала неможливість прибуття до суду через хворобу.

Залишаючи позовну заяву ПрАТ «ВФ Україна» без розгляду, суд першої інстанції вважав, що для цього є передбачені законом підстави, оскільки представник позивача, щодо обов`язковості явки якого у судове засідання судом постановлена ухвала, жодного разу у судове засідання не з`явився.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини 5 статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Аналіз наведених положень закону дозволяє дійти висновку, що підставою залишення позовної заяви без розгляду відповідно до частини 5 статті 223, пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України є сукупність таких фактів: повторна неявка до суду позивача за умови його належного повідомлення про час та місце судового засідання за умови у неподання ним заяви про розгляд справи у його відсутність та якщо його нез`явлення перешкоджає вирішенню спору.

Згідно зі матеріалами справи, яка переглядається, ПрАТ «ВФ Україна» був повідомлений судом про усі судові засідання. Представник позивача неодноразово подавав до суду заяви про розгляд справи без його участі, а після постановлення судом ухвали від 28 жовтня 2020 року щодо обов`язкової участі представника позивача у розгляді справи просив про її проведення в режимі відеоконференції.

Між тим, постановляючи оскаржувану ухвалу від 29 грудня 2020 року, суд першої інстанції оцінки такій поведінці представника позивача не надав, крім того, не навів аргументів того, яким чином особиста неявка представника позивача в судове засідання перешкоджає розгляду справи, зокрема, з огляду, на направлення на виконання ухвали суду від 14 вересня 2020 року про витребування доказів документів, зазначених в ухвалі.

Крім того, положення частини 5 статті 223, пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України не зазначають такої підстави для залишення позовної заяви без розгляду як особиста неявка позивача (його представника) до суду, якщо суд визнав таку явку обов`язковою, за умови надання заяв про розгляд справи без участі представника позивача.

За такого, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду є безпідставною, оскільки не відповідає вимогам статей 223, 257 ЦПК України.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на тривалий строк розгляду справу у суді, зокрема у зв`язку з відкладенням розгляду справи через зайнятість судді та перебування її у відпустці, а також на наступне.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосудця повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» віц 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Між тим внаслідок залишення позовної заяви ПрАТ «ВФ Україна» без розгляду, спір, за розглядом якого позивач звернувся до суду, залишився не вирішеним, тобто завдання цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України) не виконано.

Вказані обставини свідчать про те, що були відсутні підстави для залишення позовної заяви без розгляду відповідно частини 5 статті 223, пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Оскільки ухвала суду постановлена з порушенням вимог процесуального права, вона підлягає скасуванню відповідно до положень пункту 4 статті 379 ЦПК України, а справа направленню до суду для продовження розгляду.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом судове рішення не змінювалось та не ухвалювалось нове, відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВФ України» задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2020 року скасувати.

Справу за позовом Приватного акціонерного товариства «ВФ України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги повернути до того ж суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

____________________________________________

Повний текст постанови складений 23 лютого 2021 року