Постанова

Іменем України

16 червня 2021 року

м. Київ

справа № 170/733/19

провадження № 61-17555св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Сімпл мані»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шацького районного суду Волинської області, у складі судді Матвійчука С. П., від 11 серпня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду, у складі колегії суддів:

Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., від 27 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Сімпл Мані» про визнання договору недійсним. Позов мотивовано тим, що 01 грудня

2017 року між сторонами укладено договір про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту № SМ-00008692 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого відповідач зобов`язався надати позивачу споживчий кредит в розмірі 50 000 грн.

Посилався на те, що в порушення приписів частини третьої статті 12 Закону України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - № 1734-VIII) текст кредитного договору було надруковано надміру дрібним шрифтом, що ускладнило його прочитання, а відтак він не зміг ознайомитися з його умовами, які вважав незаконними та несправедливими.

Так, зокрема, умовами кредитного договору передбачено плату за оформлення кредиту (пункти 2.2 та 2.8 кредитного договору), що прямо заборонено положеннями абзацу 2 частини другої статті 14 Закону № 1734-VIII та сплату страхового платежу в сумі 11 700 грн (пункт 2.3.1 кредитного договору). Звертав увагу, що укладення договору добровільного страхування життя не є обов`язковим для позичальника при укладенні кредитного договору, однак було нав`язано кредитором, що суперечить вимогам статті 17 Закону України від 12 травня 2016 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) та статтям 5, 7 Закону України від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР). Примірний договір страхування йому не наданий.

Пункт 2.7 кредитного договору суперечить пункту 2.9 того ж договору щодо визначення річної та місячної процентної ставки. Положення пунктів 3.5, 4.10 кредитного договору надали можливість відповідачу штучно створювати прострочення повернення кредиту з метою додаткового незаконного збагачення. Пунктом 3.7 кредитного договору позивачу було нав`язано невигідний ануїтетний спосіб повернення кредиту, при якому сукупна його вартість є вищою, ніж при класичному диференційованому способу повернення кредиту.

Згідно з пунктом 4.3 кредитного договору, - при розрахунку процентів кількість днів у місяці приймається за календарну, а у році - 360 днів, що має наслідком приховане збільшення фактичного розміру річної процентної ставки.

Пунктом 4.5 спірного договору встановлено, що орієнтовна вартість (практично безпроцентного - 0, 001 % річних) кредиту розміром 50 000 грн за трирічний строк кредитування становить 153 908, 25 грн, що більше 100% річних. Разом з тим, реальна процентна ставка зазначена в розмірі 48,66% річних. Вважав, що такий набір цифр вказує на арифметичний обман споживача, а відтак ці умови договору є незаконними.

В порушення приписів статті 19 Закону № 1734-VIII пунктом 4.12 кредитного договору передбачено право відповідача на односторонню зміну черговості погашення платежів, що надає можливість незаконного додаткового збагачення відповідача шляхом обману позичальника (споживача).

Пункт 5.6 кредитного договору суперечить вимогам статей 608, 1218, 1219 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункт 6.1 - положенням статей 252, 631 ЦК України, частині першій статті 12 Закону № 1734-VIII, а пункт 8.2.2 кредитного договору не узгоджується з вимогами частини першої статті 110 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року та частини п`ятої статті 28 чинного ЦПК України.

Пунктом 7.3 кредитного договору передбачено сплату упущеної вигоди, без визначення в чому вона полягає, а пунктом 7.4 сплату неустойки (штрафу) за порушення строків виконання зобов`язань, порядок нарахування якої не відповідає приписам частини другої статті 549 ЦК України.

Всупереч вимог частини другої статті 9 Закону № 1734-VIII відповідач не видав йому паспорт кредиту, а пунктами 10.5 кредитного одговору передбачено розсилання відповідачем через засоби зв`язку споживача нав`язливої реклами (спаму), а також вимагання з боку третіх осіб (організованих злочинних угрупувань), що за певних обставин має ознаки кримінального правопорушення (статті 182, 189 Кримінального кодексу України) і становить небезпеку для позивача.

Встановлене пунктами 10.7 та 10.8 кредитного договору право кредитора передати персональні дані позивача на власний розсуд будь-яким третім особам є грубим порушенням банківської таємниці та законодавства у сфері захисту персональних даних. Крім того, безстрокове зберігання персональних даних позивача суперечить вимогам пункту 2 частини другої статті 15 Закону України від 01 червня 2010 року № 2297-VI «Про захист персональних даних» (далі - Закон № 2297-VI).

Посилаючись на те, що включенням до спірного кредитного договору ряду незаконних та несправедливих умов відповідач вчинив обман, позивач, на підставі статті 230 ЦК України, просив суд визнати недійсним укладений

01 грудня 2017 року між ним та ТОВ «Сімпл Мані» договір про надання коштів на умовах фінансового кредиту № SМ-00008692.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шацького районного суду Волинської області

від 11 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Сімпл Мані» не допущено порушення законодавства при укладенні оспорюваного кредитного договору з позивачем, оскільки про всі істотні умови кредитного договору

ОСОБА_1 був повідомлений та прийняв їх, що підтвердив своїм підписом на відповідних документах та частковою сплатою коштів в рахунок погашення кредиту.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Волинського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Змінено мотивувальну частину рішення Шацького районного суду Волинської області від 11 червня 2020 року, шляхом викладення її у редакції постанови суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Колегія суддів виходила з того, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли домовленостей з усіх істотних його умов, доказів того, що дії відповідача при укладенні оспорюваного правочину суперечили волевиявленню сторін та вимогам закону позивачем не надано. ОСОБА_1 не навів ні фактичних, ні правових підстав для визнання недійсним кредитного договору.

Положення пункту 4.12 кредитного договору про те, що кредитодавцю належить право в односторонньому порядку змінювати черговість погашення позичальником платежів за цим договором, - є нікчемними в силу вимог статті 12 Закону № 1734-VIII, отже, згідно з частиною другою

статті 215 ЦК України, не потребує визнання недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24 листопада 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Шацького районного суду Волинської області

від 11 серпня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 27 жовтня 2020 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухваливши при цьому нове рішення про задоволення вимог його позову в повному обсязі.

Безпосередньо в касаційній скарзі викладено клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 170/733/19 та витребувано її матеріали з місцевого суду.

У грудні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначив неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду

від 29 листопада 2019 року у справі № 522/18855/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц, від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17,

від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц, від 09 грудня 2019 року у справі№ 524/5152/15-ц.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що суди не дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, не надали правову оцінку усім доводам його позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 грудня 2017 року між позивачем та ТОВ «Сімпл Мані» укладено договір про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту

№ SМ-00008692 (далі - кредитний договір), за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати кошти на умовах фінансового кредиту позичальнику, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі, порядку та на умовах, визначених договором. Сума кредиту становить 50 000 грн. Кредит надається строком на 36 фактичних місяців. Дата повернення кредиту

до 01 грудня 2020 року включно.

12 березня 2019 року між ТОВ «Сімпл мані» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20190312, відповідно до умов якого ТОВ «Сімпл мані» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (загальна сума кредиту), плату за кредитом (щомісячні та річні проценті: неустойки у вигляді штрафу за порушення клієнтом строку погашення (повернень, кредиту, річних та щомісячних процентів, повного або часткового прострочення чергового платежу передбачених кредитним договором, та інші платежі, право на одержання яких належить ТОВ «Сімпл мані», в тому числі по кредитному договору № SМ-00008692 від 01 грудня 2017 року.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

За змістом пунктів 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанов суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) вказано, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій

послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

Суди встановили, що оспорюваний кредитний договір 01 грудня 2017 року укладено між ТОВ «Сімпл Мані» та ОСОБА_1 .

За договором факторингу № 20190312, укладеним 12 березня 2019 року між ТОВ «Сімпл Мані» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», останнє набуло права вимоги, у тому числі за кредитним договором, який позивач просить визнати недійсним.

Відомості про визнання недійсним договору факторингу № 20190312

від 12 березня 2019 року, на час подання позову та розгляду справи судами попередніх інстанцій, в матеріалах справи відсутні.

Однак звертаючись у вересні 2019 року до суду із позовом про визнання недійсним договору про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту № SМ-00008692 від 01 грудня 2017 року, ОСОБА_1 зазначив відповідачем лише до ТОВ «Сімпл Мані», незважаючи на те, що рішення у справі про визнання кредитного договору недійсним очевидно є рішенням про права, свободи та обов`язки ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Згідно Єдиного державного реєстру судових рішень в провадженні Шацького районного суду Волинської області перебуває цивільна справа № 170/609/19 (провадження № 2/170/7/21) за позовом ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - ТОВ «Сімпл Мані». При цьому позов ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору подано у вересні 2019 року, тобто після подання ТОВ «ФК «ЄАПБ» у серпні 2019 року позову про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за цим договором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

ТОВ «ФК «ЄАПБ» було залучено до участі у розглядуваній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, однак процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору відрізняється за обсягом прав та обов`язків.

При цьому, за відсутності відповідної заяви позивача про залучення

ТОВ «ФК «ЄАПБ» до участі у справі в якості співвідповідача, суд не вправі був самостійно вчинити такі процесуальні дії.

Встановивши, що на час подання позову та розгляду справи, кредитором у зобов`язанні, що виникло із договору про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту № SМ-00008692 від 01 грудня 2017 рокує

ТОВ «ФК «ЄАПБ», а позивачем не заявлено клопотання про залучення цього товариства до участі у справі в якості співвідповідача, суди мали відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 саме з цих підстав.

За таких обставин мотивування районним та апеляційним судами оскаржуваних судових рішень недоведеністю позовних вимог є помилковим.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 02 вересня 2020 року у справі № 562/140/13-ц (провадження № 61-8338св19) та

від 24 березня 2021 року у справі № 1316/364/12 (провадження

№ 61-7023св20).

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За змістом статті 412 ЦПК України суд змінює судове рішення повністю або частково, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, з урахуванням внесених в ході апеляційного перегляду справи змін, ухвалив правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , однак допустив помилку при його мотивуванні.

За таких обставин заочне рішення Шацького районного суду Волинської області від 11 серпня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року необхідно змінити, шляхом зміни мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень з урахуванням висновків, викладених у цій постанові Верховного Суду про те, що підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 є неналежний суб`єктний склад учасників справи.

Правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, як про це просив заявник у касаційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шацького районного суду Волинської області від 11 серпня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 жовтня

2020 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови Верховного Суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович