КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/10990/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3990/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Панченко О.М., по справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про встановлення факту спільного проживання та визнання права на проживання та користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточнивши який зазначив, що 01 липня 2003 року за ордером № 00634, виданим Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, ОСОБА_3 отримала для проживання кімнату площею 14.8 кв.м. комунальної квартири АДРЕСА_1 .

З 2010 року позивач ОСОБА_2 проживав у вищевказаній кімнаті із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та без реєстрації проживання у вищевказаній кімнаті.

22 квітня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був зареєстрований Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 609.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проживає у вищевказаній кімнаті та сплачує комунальні платежі.

Враховуючи вищезазначене та положення ст..ст. 9, 64, 65, 106 ЖК України, позивач просив визнати за ним право на проживання та користування жилим приміщенням - кімнатою площею 14.8 кв.м. комунальної квартири АДРЕСА_1 та встановити факт спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю з липня 2014 року по 15 травня 2017 року (а.с. 1-4, 96).

Відповідач проти позову заперечував, зазначив, що за ордером № 00634, виданим Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, ОСОБА_3 разом з її чоловіком ОСОБА_4 отримали для проживання і були зареєстровані у кімнаті площею 14.8 кв.м. комунальної квартири АДРЕСА_1 .

01 липня 2014 року ОСОБА_4 був знятий з реєстрації за місцем проживання, а 30 січня 2019 року була скасована реєстрація за місцем проживання ОСОБА_3 у зв`язку із смертю останньої. Позивач не був зареєстрований за вказаною адресою, а кімната належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (а.с. 22-26).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про встановлення факту спільного проживання та визнання права на проживання та користування житловим приміщенням відмовлено в повному обсязі (а.с. 178-186).

Не погодившись з рішенням районного суду, 30 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Поліщук Б.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просив скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове про задоволення заявлених позовних вимог. На обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував вимог законодавства, практики Європейського Суду з прав людини, обставин і доказів, показань свідків у справі, не дослідив медичну документацію про наявність онкозахворювання за життя ОСОБА_3 , якими були обґрунтовані заявлені позовні вимоги та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову (а.с. 189-196).

29 січня 2021 року представник Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - Жуковська Я.В. подала відзив в якому просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. На обґрунтування відзиву зазначила, що позивач тимчасово проживав у спірній кімнаті за згодою наймача ОСОБА_3 у порядку ст. 98 ЖК України та не набув права (а.с. 210-218).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Поліщук Б.В. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, представникДеснянської районної у місті Києві державної адміністрації - Жуковська Я.В. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 його представник - адвокат Поліщук Б.В. в суді не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 222-226).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі ордеру № 00634 серія Б від 01.07.2003 р., виданого Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, право на зайняття кімнати жилою площею 14,8 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_1 було надано ОСОБА_3 на сім`ю у складі 2 осіб: вона - ОСОБА_3 та її чоловік, ОСОБА_4 (а.с. 6, 104).

На підставі вищезазначеного ордеру на жиле приміщення, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 12.08.2003 р. були зареєстровані у спірному житловому приміщенні (а.с. 27-28).

01 липня 2014 року ОСОБА_4 був знятий з реєстрації за місцем проживання. (а.с. 28).

За повідомленням директора Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 25 вересня 2019 року № 02/8562, довідкою з 01 липня 2014 року нарахування комунальних послуг здійснювалось лише за проживання однієї особи (а.с. 102-103, 106).

22 квітня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був зареєстрований Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 609 (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, у зв`язку з чим 30 січня 2019 року була скасована її реєстрація за місцем проживання на підставі відповідної інформації Відділу реєстрації смерті в місті Києві (актовий запис № 8126 від 16.05.2017). (а.с. 28).

До 15 травня 2017 року і на час розгляду справи судом позивач не був зареєстрований у кімнаті жилою площею 14,8 кв. м комунальної квартири АДРЕСА_1 , із вищезазначеної дати відсутня реєстрація інших осіб у спірному приміщенні.

Кімната жилою площею 14,8 кв. м у комунальній квартирі АДРЕСА_1 не приватизована, отже належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

За наявною у справі нотаріально посвідченою довіреністю зареєстрованим місцем проживання позивача ОСОБА_1 зазначена адреса: АДРЕСА_2 (а.с. 54, 64).

Відповідно до статті 58 Житлового кодексу Української РСР, єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення є ордер, виданий на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів.

Згідно з частиною 1 статті 61 Житлового кодексу Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до положень частини 1 статті 64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР).

За роз`ясненнями, що містяться в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Частиною першою статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Фактичні обставини, якими позивач ОСОБА_1 обґрунтовував заявлені ним вимоги та підстави заявленого ним позову викладені у позовній заяві із зазначенням, що до спірної кімнати він вселився за згодою ОСОБА_3 , як член сім`ї наймача, і став в ній постійно проживати з 2010 року (а.с. 2-4).

Після подання відповідачем відзиву проти заявленого позову із зазначенням, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , а останній лише у липні 2014 року знявся з реєстрації за вищевказаною адресою та на підтвердження цих обставин подав довідки з місця реєстрації, представник позивача - адвокат Поліщук Б.В. подав пояснення в яких зазначив про проживання позивача у спірній кімнаті з липня 2014 року та заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог (а.с. 22-26, 55-57, 96).

Проте, за наявними у справі доказами зареєстрованим місцем проживання позивача ОСОБА_1 у спірний і заявлений ним період та до 10 грудня 2019 року був будинок АДРЕСА_2 , який за поясненнями представника апелянта - адвоката Поліщук Б.В. в суді апеляційної інстанції належить колишній дружині позивача, з якою позивач перебував у шлюбі до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання (а.с. 54, 64, 220-221).

Таким чином, судом встановлено, що уклавши 22 квітня 2017 року шлюб з ОСОБА_3 зареєстрованим місцем проживання позивача ОСОБА_1 залишався будинок АДРЕСА_2 , та вказану адресу зареєстрованого місця проживання позивач ОСОБА_1 сам зазначав при видачі нотаріально посвідченої довіреності на представництво його інтересів в суді у цій справі (а.с. 5, 54, 64).

За наданим до районного суду доказами з 01 липня 2014 року нарахування комунальних послуг, за користування спірною кімнатою жилою площею 14,8 кв. м у комунальній квартирі АДРЕСА_1 , здійснювалось лише за проживання однієї особи ОСОБА_3 (а.с. 102-103, 106).

Вказане підтверджує доводи відповідача про фактичне проживання у спірній кімнаті лише ОСОБА_3 до часу її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, заявивши вимоги про встановлення факту спільного проживання із ОСОБА_3 з липня 2014 року до 15 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 та (або) його представники не надали до районного суду доказів, зокрема, дати розірвання шлюбу ОСОБА_1 з іншою жінкою з якою він проживав в будинку АДРЕСА_2 , та (або) не перебування ОСОБА_1 у іншому зареєстрованому шлюбі до 22 квітня 2017 року.

Не надано до районного суду і будь-яких доказів розірвання шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_4 та дати розірвання цього шлюбу.

Встановлення цих обставин має вирішальне значення для висновку по суті заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , який змінивши доводи, зазначав про спільне, без реєстрації шлюбу, проживання із ОСОБА_3 з липня 2014 року до 15 травня 2017 року, оскільки за змістом вищенаведених положень СК України, позивач мав довести об`єктивними доказами факт проживання однією сім`єю без шлюбу із ОСОБА_3 у той період, коли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебували у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі.

З власної ініціативи, суд не вправі збирати вказані докази, що стосуються сімейного стану позивача ОСОБА_1 у спірний період.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції підставно відхилив посилання позивача на покази допитаних судом свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (подруги, кума і сусідка), ОСОБА_8 (рідний брат позивача), які підтвердили фактичне проживання позивача у спірній кімнаті, проте їх свідчення різняться щодо періоду такого проживання.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.ч. 1,3 ст. 367 ЦПК України).

ОСОБА_1 є позивачем у справі, його представник - адвокат Поліщук Б.В. брав участь в розгляді справи в суді першої інстанції та відповідно до ст. 83 ЦПК України сторона позивача мала б подати усі докази до районного суду разом із позовною заявою або у встановлений районним судом додатковий строк для їх подання (ч. 5 ст. 83 цього Кодексу).

З огляду на вищевказане та положення ст.ст. 364, 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхилив клопотання представника апелянта - адвоката Поліщука Б.В. про прийняття змін та доповнень до апеляційної скарги разом із новими доказами. які не були подані до районного суду і поважних причин їх не подання заявником не зазначено (а.с. 224).

Суд апеляційної інстанції відхилив посилання апелянта на покази свідків, які не спростовують вищевказаних висновків і не можуть бути визнані підставою для задоволення заявлених позовних вимог.

Тому, колегія суддів погодилась із висновком районного суду про те, що лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17.

Доводи заявника про те, що фактично для визнання права на проживання у житловому приміщенні пріоритетне значення має сам факт проживання в ньому, не заслуговують на увагу, оскільки визнання права проживання автоматично породжує право на реєстрацію місця проживання, як встановлено власник спірної кімнати категорично заперечує щодо визнання такого права.

Встановивши наявність об`єктивних доказів та факт, що до 10 грудня 2019 року зареєстрованим місцем проживання позивача ОСОБА_1 залишався будинок АДРЕСА_2 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем ОСОБА_1 права на проживання та користування спірною кімнатою жилою площею 14,8 кв. м у комунальній квартирі АДРЕСА_1

З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції відхилив доводи апелянта про незастосування районним судом практики ЄСПЛ щодо визначення поняття права на житло, оскільки наявність іншого житла спростовує доводи заявника щодо порушення права користування спірною кімнатою.

Доводи апелянта про обмеження процесуальних прав позивача щодо ненадання медичної документації про хворобу дружини, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив, оскільки сторонами не заперечувався факт тяжкої хвороби ОСОБА_3 за її життя, проте встановлення цих обставин і доказів не мають правового значення для предмету доказування по цій справі.

Посилання апелянта на те, що районним судом не враховано висновків Верховного Суду, які викладені в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 199/10302/14-ц, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки у справі, яка була розглянута касаційним судом, були встановлені інші фактичні обставини, що свідчить про відмінність цих справ.

На підставі ст. 141 ЦПК України. не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 26 лютого 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова