Ухвала

30 червня 2021 року

місто Київ

справа № 753/23614/18

провадження № 61-10151ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В., дослідив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_2 у грудні 2018 року звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожною зі сторін права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49, 5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 26 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І. І., зареєстрований у реєстрі за № 1891, особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 831, 00 грн.

Скасовано арешт квартири АДРЕСА_1 , накладений ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року залишено без змін.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 19 червня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Визначення заявником підстав касаційного оскарження

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, врегульованих процесуальним законом.

Вивчивши зміст касаційної скарги, Верховний Суд встановив, що касаційна скарга містить визначення підстав касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.

Заявником як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначено, що:

- оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права;

- судами першої та апеляційної інстанцій ухвалені рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження

№ 61-8518св18 ), постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) щодо необґрунтованого застосування судам першої та апеляційної інстанцій правового режиму спільного сумісного майна подружжя;

- судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено рішення без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1502цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1732цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6_1858цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2250цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 30 березня 2021 року у справі № 6-3129цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-265цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 16 березня 2016 року № 6-290цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15;

- судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено рішення без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 648/2493/16-ц (провадження № 61-48605св18);

- судами першої та апеляційної інстанцій не застосовано правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), якими передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї;

- судами першої та апеляційної інстанцій ухвалені рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 24 квітня 2019 року у справі № 442/4490/18 (провадження № 14-158цс19);

Таким чином, серед підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявником зазначені ті підстави, які згадані у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що свідчить про виконання ним вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.

IІІ. ВИРІШЕННЯ ПИТАННЯ ЩОДО ПОНОВЛЕННЯ СТРОКУ НА КАСАЦІЙНЕ ОСКАРЖЕННЯ

ОСОБА_1 разом із касаційною скаргою направив до Верховного Суду клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції від 06 квітня 2021 року, повний текст якої отримано заявником 20 травня 2021 року.

Додатково, на обґрунтування підстав поновлення строку на касаційне оскарження, заявником подано засвідчені Київським апеляційним судом заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про видачу копії рішення особисто, зареєстровані судом апеляційної інстанції 06 квітня 2021 року, 21 квітня 2021 року, 28 квітня 2021 року, 30 квітня 2021 року, 11 травня 2021 року, 13 травня 2021 року, 20 травня 2021 року (на останній із відміткою про отримання копії рішення суду апеляційної інстанції 20 травня 2021 року).

Згідно з частиною першою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до частини другої наведеної статті учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Суд виходить з того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними, зокрема, у тому випадку, якщо таке недотримання строків касаційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду апеляційної інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали скаржникові своєчасному зверненню з такою скаргою.

Отже, аналіз касаційної скарги, доданих до неї матеріалів, додаткових матеріалів та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження дають підстави для висновків, що строк, протягом якого заявник має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження зазначеного рішення, пропущено з поважних причин, тому Суд поновлює його.

IІІ. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ ЩОДО ВІДКРИТТЯ КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ

Оскільки вимоги ухвали Суду виконані, касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, а наведені підстави касаційного оскарження відповідають положенням статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

Судом не встановлено наявності достатніх й обґрунтованих підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги, а так само відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 389, 390, 392, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року.

Відкрити касаційне провадження у справі.

Витребувати із Дарницького районного суду міста Києва цивільну справу № 753/21614/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк тривалістю в десять днів від моменту отримання копії цієї ухвали суду.

Провести попередній розгляд справи колегією у складі трьох суддів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко