Житомирський апеляційний суд
Справа №760/5731/21 Головуючий у 1-й інст. Аксьонова Н.М.
Категорія 58 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Київського апеляційного суду про захист честі, гідності та ділової репутації

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу судді Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року ОСОБА_2 , яка постановлена у м.Києві,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київського апеляційного суду. Просив зобов`язати Київський апеляційний суд спростувати відомості, що не відповідають дійсності і порочать його честь та гідність (ділову репутацію), а саме: характер відомостей у визначенні «зловживання процесуальними правами» та «образи», спростувавши їх, скасовуючи ухвалу від 06 липня 2020 року в справі №759/5110/20, із наступним її видаленням з Єдиного державного реєстру судових рішень; стягнути з відповідача збитки в розмірі 2 102 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000 000 грн. Свою заяву обґрунтовує тим, що відповідач порочить його честь та гідність (ділову репутацію) в ухвалі від 06 липня 2020 року в справі №759/5110/20, використовуючи визначення «зловживання процесуальними правами» та «образи», але не підтверджує свої твердження у контексті ст.6 Конституції України, частини першої ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» та Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Зазначені в ухвалі ОСОБА_3 відомості не відповідають дійсності.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського апеляційного суду про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено з підстав, передбачених п.1 частини першої ст.186 ЦПК України.

Не погодившись із ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить ухвалу судді суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, скасувати. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» та тлумачень Верховного Суду усі особи мають право на суб`єктивну думку, окрім представників держави. Скаржник зазначає, що ухвала від 17 березня 2021 року прийнята заднім числом, оскільки станом на 14 квітня 2021 року відсутня у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а в електронному суді ця ухвала з`явилася 14 квітня 2021 року, чим обмежено доступ до правосуддя та допущено затягування розгляду справи. Позовна заява про захист честі, гідності та ділової репутації, що є суттю спору, а в ухвалі, яка оскаржується зазначено, що позивач фактично не погоджується із процесуальним рішенням. При вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі не розглянуті клопотання у пунктах 3 та 5 прохальної частини позову. Суд не перевірив описані у позовній заяві твердження.

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2021 року підсудність апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до Київського апеляційного суду про захист честі, гідності та ділової репутації, визначено Житомирському апеляційному суду.

Заявою від 23 червня 2021 року ОСОБА_1 просить розглядати справу за його відсутності. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справ поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, оскільки законом передбачений інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя, що узгоджується із п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 №8 «Про незалежність судової влади».

Згідно з частиною третьою ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п.1 частини першої ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 убачається, що предметом позову є відомості, зазначенні в ухвалі Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в №759/5110/20. Тобто, підставою звернення ОСОБА_1 із позовом до Київського апеляційного суду є по сутті незгода із судовим рішенням, ухваленим на наслідками розгляду іншої справи.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 126 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). За частиною першою статті 13 зазначеного Закону судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування збитків, моральної шкоди тощо.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду від 13 червня 2007 № 8 «Про незалежність судової влади»).

У розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 2, 7, 9 частини першої статті 4, статті 19, частини третьої статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України суди при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Враховуючи наведене, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження дій судді (суду), пов`язаних з розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання) нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Щодо зобов`язання спростувати відомості, що не відповідають дійсності і порочать честь і гідність (ділову репутацію), за які, на думку позивача, має нести відповідальність Київський апеляційний суд, Консультативна рада європейських суддів вважає, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: i) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); ii) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави; iii) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).

Крім того, якщо держава повинна була виплатити компенсацію стороні через помилку у відправленні правосуддя, саме у держави, а не у сторони справи має бути право притягнути суддю до цивільної відповідальності шляхом подання судового позову (пункт 37 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі №757/43355/16-ц (провадження № 614-399цс18) висловила думку про те, що такий підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, у яких вони здійснюють правосуддя.

Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

За змістом пункту 19 Великої хартії суддів (Основоположних принципів) у кожній державі закон чи фундаментальна хартія суддів повинні визначати неналежну поведінку, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність та відкриття дисциплінарного провадження щодо судді.

Тобто, за наявності для цього підстав і у визначеному законом порядку суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відповідну неналежну поведінку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі №757/43355/16-ц (провадження № 614-399цс18) звернула увагу на те, що приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), «заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 109 КАС України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження), «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами цивільного чи адміністративного судочинства, відповідно, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

За наведених обставин, встановивши, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не змінюють та з огляду на вищевикладене додаткового правового обгрунтування не потребують.

При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу судді Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 05 липня 2021 року.