Справа № 569/4164/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

при секретарі судового засідання Добровчан К.Ю.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Свирид М.В.,

розглянувши у відкритому судового засідання в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"про захист прав споживачів та зобов"язання скасувати заборгованость за житлово-комунальні послуги, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"про захист прав споживачів та зобов"язання скасувати заборгованость за житлово-комунальні послуги, стягнення моральної шкоди, в якому просить суд: зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» скасувати заборгованість у розмірі 4557 (чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят сім) грн. 80 коп. за житлово-комунальні послуги по особовому рахунку № НОМЕР_1 відкритому на ім`я ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» на корись ОСОБА_2 заподіяну моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. та 7 000 (сім тисяч) грн. понесених витрат на оплату послуг адвоката.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 20 травня 2005 року ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_2 відповідно до Договору купівлі-продажу серії ВСВ № 986622, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук О.В. за реєстраційним № 459.

Тобто, власником вказаної вище квартири вона стала саме 20 травня 2005 року.

На момент укладення вказаного вище договору за особовим рахунком № НОМЕР_2 рахувалась заборгованість за використану теплову енергію в сумі 4557 грн. 80 коп.

Про дану заборгованість їй не було відомо. Однак, відповідно до умов Договору купівлі-продажу вона не брала на себе зобов`язання щодо сплати заборгованості попередніх власників квартири за надані останнім житлово-комунальні послуги.

Зі сторони відповідача вона, на свій мобільний телефон, почала отримувати дзвінки з вимогами негайного погашення заборгованості з подальшим залякуванням її про звернення до суду та до колекторів щодо проведення примусового стягнення вказаного боргу (номери мобільних телефонів НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 ).

09.09.2019 року адвокатом було отримано відповідь на адвокатський запит з долученою до нього оборотною відомістю за період з 05.05.2005 року по вересень 2019 року по особовому рахунку № НОМЕР_8 , відповідно до якої вбачається, що на момент укладення нею Договору купівлі-продажу та переоформлення рахунку в теплопотачаючій організації за нею вже існувала заборгованість, яка становить 4557 грн. 80 коп.

Таким чином, їй, як новому користувачу квартирою нарахована заборгованість минулого користувача квартири, яку він повинен був сплатити для повного погашення заборгованості.

Вважає, що такими діями відповідач грубо порушує її права, оскільки безпідставно надсилає повідомлення про борг в розмірі 4557 грн. 80 коп. за теплопостачання квартири, що виник станом на травень 2005 року, тобто до моменту, як вона стала власником квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, працівниками відповідача щомісяця на під`їзд будинку вивішуються списки боржників з вказанням суми боргу, у яких фігурує її прізвище та міститься неправдива сума існуючої перед теплопостачаючим підприємством заборгованості, внаслідок чого вона відчуває дискомфорт та душевні страждання, приниження її честі та гідності, а також репутації серед сусідів. Вважає, що такими протиправними діями відповідача, які тривають більше двох років, їй завдано моральної шкоди, розмір якої вона оцінює в 10 000 грн. Крім того, вона змушена була понести додаткові витрати на оплату послуг адвоката в сумі 7000 грн. Просить позов задоволити.

Ухвалою суду від 01 березня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження по справі.

Представник відповідача подав до суду відзив, в якому просив відмовив у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач стверджує, що кошти в сумі 2176,94 грн були внесені нею в рахунок майбутніх оплат. Однак, представник ТзОВ «Рівнетеплоенерго» зазначає, що оплата позивачем була здійснена у зв`язку з тим, що на момент оплати позивачем даної суми в провадженні суду перебувала справа про стягнення заборгованості. Тобто до стягнення залишилася сума 2380,48 грн., в задоволенні якої суд КП «Комуненергія» відмовлено. Так, на виконання даного рішення КП «Комуненергія» в березні 2006 року зроблено перерахунок, саме, на відмовлену суму 2380,48 грн. Вважають, що підстав для задоволення позову не має.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, надала пояснення аналогічні викладеному у відзиві.

Заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 20 травня 2005 року позивачем ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_2 відповідно до Договору купівлі-продажу серії ВСВ № 986622, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук О.В. за реєстраційним № 459 (а.с. 6).

Тобто, власником вказаної вище квартири позивач ОСОБА_2 стала саме 20 травня 2005 року.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення вказаного вище договору за особовим рахунком № НОМЕР_2 рахувалась заборгованість за використану теплову енергію в сумі 4557 грн. 80 коп., що стверджується випискою по особовому рахунку від 21.03.2017 року. (а.с. 9).

Позивач у позові вказує, що нею в липні 2005 року перераховано на рахунок КТП РМР «Комуненергія» грошові кошти в сумі 2176 грн. 94 коп. в рахунок оплати майбутніх наданих послуг, що не заперечується відповідачем.

З оборотної відомісті вбачається, що за період з 05.05.2005 року по вересень 2019 року по особовому рахунку № НОМЕР_8 , на момент укладення позивачем договору купівлі-продажу та переоформлення рахунку в теплопотачаючій організації за ОСОБА_3 вже існувала заборгованість, яка становить 4557 грн. 80 коп.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28.07.2005 року в задоволенні позову КТП РМР «Комуненергія» про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за період з 01.01.1999 року по 01.01.2002 року було відмовлено зі спливом позовної давності (а.с. 10).

ТОВ «Рівнетеплоенерго» звернулось до Рівненського міського суду Рівненської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на суму 13825 грн. 19 коп. 11 травня 2017 року Рівненським міським судом було видано судовий наказ, який ухвалою Рівненського міського суду від 06 червня 2017 року скасовано (а.с. 11) .

03.07.2019 року ОСОБА_2 звернулась з заявою до ТОВ «Рівнетеплоенерго» в якій ставила питання про приведення особового рахунку № НОМЕР_1 у відповідність (а.с. 12).

11.08.2019 року з відповіді за підписом директору департаменту збуту ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_2 відмовлено у приведенні її особового рахунку у відповідність.

Цим же листом її було повідомлено, що обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту початку користування житлово-комунальними послугами. Борг за житлово-комунальні послуги утворений до набуття права власності новим власником, якщо інше не передбачено умовами договору, вважається боргом попереднього власника і знаходиться на особовому рахунку до моменту вирішення питання про дану заборгованість за попереднім власником. Відтак, їй було рекомендовано, з метою уникнення окремих непорозумінь, врегулювати питання сплати заборгованості з попереднім власником квартири (а.с. 13).

З заяви від 17 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 повторно звернулась до директора ТОВ «Рівнееплоенерго», в якій просила здійснити приведення особового рахунку № НОМЕР_8 у відповідність (а.с. 15,16).

З відповіді ТОВ «Рівнееплоенерго» від 15 жовтня 2020 року вбачається, що відсутні правові підстави для списання спірної заборгованості (а.с. 17).

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із таких засобів захисту є суд.

Статтею 3 Цивільного кодексу України передбачено, що засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору та судовий захист цивільного права та інтересу.

Законом, який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає, механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів є Закон України «Про захист прав споживачів».

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, в тому чи визначила що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договорів та інших правочинів.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживачем є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно ч.1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. При цьому такими учасниками є: споживач, виробник, виконавець. Виробник може бути одночасно і виконавцем.

Згідно статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Згідно ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язується вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання свого обов`язку.

При цьому законодавцем чітко визначено, що зобов`язання: має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України) та належними сторонами (ст.527 ЦК України), тобто боржник має виконати свій обов`язок особисто, якщо інше не передбачено договором.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.

Таким чином, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник.

При цьому договір купівлі-продажу від 20 травня 2005 року, згідно з яким позивачка стала власником спірної квартири, не містить застережень про переведення боргу попереднього власника й не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні).

Вищевикладене узгоджується з позицією Постанови Верховного Суду від 1 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-604св20).

Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.

Таким чином, враховуючи достовірно встановлені судом докази, та з метою захисту прав позивача, і урегулювання конфлікту, суд прийшов до висновку, що слід зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» скасувати заборгованість у розмірі 4557 (чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят сім) грн. 80 коп. за житлово-комунальні послуги по особовому рахунку № НОМЕР_1 відкритому на ім`я ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Об`єктом зобов`язання є відшкодування, яке заподіював зобов`язаний надати потерпілому. Зміст зобов`язання становлять право потерпілого і обов`язок заподіювача. Цим обов`язком є вчинення дій, за допомогою яких фізичне та психічне (душевне) благополуччя було б поновлено, право потерпілого - отримати таке відшкодування.

Обов`язок заподіювача шкоди по її відшкодуванню виникає за певних юридичних фактів, до них належать: наявність моральної шкоди; неправомірні дії (бездіяльність) заподіювача; причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача і шкодою, що спричинена; вина заподіювача.

Згідно з п. З Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань. Моральна шкода може полягати, зокрема; у приниженні честі, гідностіі престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки у разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачкою не доведено факту заподіяння їй моральної шкоди, а відтак, вимога в частині стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягає.

Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, то суд зазначає таке.

Згідно п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи правова допомога надавалась позивачу адвокатом Бойчук О.П. на підставі договору-доручення про надання професійної правничої допомоги № 3/21-цс від 11.02.2021 року.

Проте, позивачем в порушення вимог частини 3 статті 137 ЦПК України не надано суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи вищевикладене, наданий позивачем договір про надання правової допомоги від 11.02.2021 року, у підтвердження заявленої до стягнення із позивача на користь відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. не може вважатися належним та допустимим доказом в розумінні ст. 137 ЦПК України, оскільки відсутній розрахунок (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Досліджуючи надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих доказів не достатньо для встановлення факту надання адвокатом професійної правничої допомоги позивачу у даній справі.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат, суд дійшов висновку, що нею не доведено фактичного розміру понесених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, у зв`язку із чим відмовляє у стягненні витрат на послуги адвоката.

Відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави в сумі 908,00 грн.

Враховуючи наведене та керуючись, Законом України «Про житлово-комунальні-послуги», Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"про захист прав споживачів та зобов"язання скасувати заборгованость за житлово-комунальні послуги, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» (, вул. Данила Галицького, 27, м. Рівне) скасувати заборгованість у розмірі 4557 (чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят сім) грн. 80 коп. за житлово-комунальні послуги по особовому рахунку № НОМЕР_1 відкритому на ім`я ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» (, вул. Данила Галицького, 27, м. Рівне) в дохід держави судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго", , місцезнаходження: м. Рівне, вул. Данила Галицького, б. 27.

Суддя Рівненського міського суду Н.Г. Кучина