Справа № 344/6103/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/106/21
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Василишин Л.В.,

за участю секретаря Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Пастернак І.А. 2 жовтня 2020 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 13 жовтня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання майна особистою власністю та виключення майна зі спадкової маси,

в с т а н о в и в:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання майна особистою власністю та виключення майна із спадкової маси.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , у якому в них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 21.12.1995 року шлюб між ними було розірвано, а 15.02.1998 року вона отримала від ОСОБА_6 кошти в сумі 60000,00 грн. для придбання житла для неповнолітніх синів в рахунок компенсації за 1/2 частки в спільно набутому майні під час шлюбу, про що на вимогу колишнього чоловіка написала розписку.

За рахунок вказаних коштів позивачем було придбано дві квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартир від 02.03.1998 року.

Відповідно до вказаного Договору продаж квартир вчинено за 6651,00 грн. Видатковим касовим ордером встановлено, що загальна сума оплати за квартири складала 8141,50 грн. Даний факт відомий відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також можуть підтвердити свідки.

26.12.1996 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Покійним ОСОБА_7 за життя заповіту складено не було. Вона як дружина спадкодавця є спадкоємцем першої черги. Крім неї про своє право на спадкування заявили ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Просила визнати нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_8 та виключити їх зі спадкового майна, що підлягає спадкуванню після смерті спадкодавця ОСОБА_7 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 2 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушення норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта оскаржуваним рішенням порушено її право на мирне, вільне та безперешкодне володіння належним їй майном, оскільки в суду були наявними всі підстави вважати, що спірні квартири придбані за її власні кошти, а тому в силу пункту третього частини першої статті 57 СК України є її особистою власністю, а не спільною власністю подружжя.

При цьому суд не відобразив у своєму рішенні покази свідків, допитаних у даній справі. Зокрема, колишнім чоловіком ОСОБА_1 - ОСОБА_6 та колишнім головним бухгалтером ПВНЗ Західноукраїнський економіко-правничий університет ОСОБА_9 , було підтверджено факт отримання позивачем коштів від ОСОБА_6 на придбання квартири.

Зазначає, що її чоловік ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а її діти проживали з ними однією сім`єю до 2007 року, тобто більше 5 років були пов`язані спільним побутом та мали спільні права і обов`язки, а отже є спадкоємцями і також мають право на частку у спадковому майні.

Вважає, що посилання суду на обставини, встановлені в судовому рішення по справі №0907/2-120/2011, є безпідставними, оскільки у даній справі не було досліджено усього об`єму доказів, які наявні у даній справі.

Посилаючись також на судову практику, просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 2 жовтня 2020 року та постановити нове, яким її позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що йому відомий факт отримання позивачем від ОСОБА_6 грошових коштів в сумі 60000 грн. на придбання нею в подальшому квартир. На час смерті ОСОБА_7 він проживав з ним та з матір`ю близько 13 років. Не заперечує проти задоволення апеляційної скарги та позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 також подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на те, що апеляційна скарга містить виключно повторно викладений текст оскаржуваного рішення суду першої інстанції та посилання на рішення Новогродівського міського суду від 3 жовтня 2017 року по справі №239/167/16-ц, що є необґрунтованим, оскільки таке рішенням Апеляційного суду Донецької області від 5 грудня 2017 року скасоване та прийнято нове, яким у задоволенні позову відмовлено. Вважає, що спір щодо даних квартир вирішено судами усіх інстанцій та встановлено, що вони являються частиною спадкового майна після смерті ОСОБА_7 , визнано право власності на ці квартири за спадкоємцями. Посилання апелянта на право на спадщину її синів від першого шлюбу, які тривалий час проживали разом зі спадкодавцем до відкриття спадщини, вважає недоцільним, оскільки дана справа не має жодного відношення до встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Крім того апелянт сама собі суперечить, доводячи, що її діти мають право на спірне спадкове майно, яке вона просила визнати її особистою приватною власністю. Враховуючи вищенаведене, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

В судове засідання апеляційного суду позивач повторно не з`явилася, повідомлялася про час та місце слухання справи належним чином.

Представник позивача в суді першої інстанції адвокат Хоптій М.В. двічі подавав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в розгляді інших справ, які не підтверджені належним чином. Також посилався на перебування апелянта та амбулаторному лікуванні з 25.01.2021 року по 08.02.2021 року, що не підтверджує її неможливість прибути в судове засідання, призначене на 17.02.2021 року. Крім того, згідно копії довіреності від 29.11.2017 року (т. 2, а.с. 164) строк представництва адвокатом Хоптієм М.В. інтересів позивача закінчився 29.11.2020 року.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Раздорський Р.А. в судовому засіданні в режимі відеоконференції проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Раздорського Р.А., дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом, 21.12.1995 року було розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 28.11.1996 року (т. 1, а.с. 5).

Згідно копії свідоцтва про народження серії ДИЗ НОМЕР_2 від 07.06.1982 року та копії повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 27.12.2007 року відповідно ОСОБА_6 та ОСОБА_11 є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 6-7).

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 26.12.1996 року ОСОБА_12 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 21).

За змістом наявної в матеріалах справи копії розписки ОСОБА_1 15.02.1998 року отримала від ОСОБА_6 кошти в сумі 60000,00 грн. для придбання житла для неповнолітніх синів ОСОБА_4 та ОСОБА_13 в рахунок компенсації за 1/2 частки в спільно набутому майні під час шлюбу з ОСОБА_14 . У зв`язку з тим претензій до розподілу спільного майна з ОСОБА_6 не має і мати не буде (т. 1, а.с. 8).

Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 02.03.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом нотаріального округу міста Івано-Франківська Воробчук Т.О. та зареєстрованого в реєстрі за №118Д, ОСОБА_8 купила в ОСОБА_15 квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Зазначено, що продаж цей вчинено за 6651 грн.; інвентаризаційна (страхова) оцінка квартири АДРЕСА_1 становить 3558 грн., квартири АДРЕСА_3 3093 грн. (т. 1, а.с. 9).

Згідно видаткового касового ордеру від 24.09.1998 року ОСОБА_15 були сплачені кошти за квартири в сумі 8141,50 грн. (т. 1, а.с. 10).

Відповідно до витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17313459 та №17313435 від 10.01.2008 року квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_8 на підставі Договору купівлі-продажу від 02.03.1998 року (т. 1, а.с. 11, 16).

Як вбачається з копій будинкових книг для прописки громадян, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 12-15), а в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 17-20).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 23.08.2007 року (т. 1, а.с. 22).

Судом встановлено також, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.06.2012 року по справі №0907/2-120/2011 (провадження №2/0907/60/2012) задоволено частково позов ОСОБА_2 до Приватного вищого навчального закладу Західноукраїнський економіко-правничий університет, ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ТОВ Буковинажитлобуд, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_20 , арбітражний керуючий Хлібейчук Ігор Михайлович, про визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир та транспортних засобів. Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 , а саме на 1/6 частину квартири АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 , а саме на 1/6 частину квартири АДРЕСА_4 . Визнано в порядку спадкування за ОСОБА_8 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_4 та на 1/2 частину вказаної квартири, належну на праві спільної сумісної власності подружжя, а всього на 2/3 частини квартири АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 , а саме на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 , а саме на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 . Визнано в порядку спадкування за ОСОБА_8 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 та на 1/2 частину вказаної квартири, належну на праві спільної сумісної власності подружжя, а всього на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 . Визнано в порядку спадкування за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку статутного капіталу Приватного вищого навчального закладу Західноукраїнський економіко-правничий університет (м. Івано-Франківськ, вул. Мельничука, 14). Визнано в порядку спадкування за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку статутного капіталу Приватного вищого навчального закладу Західноукраїнський економіко-правничий університет (м. Івано-Франківськ, вул. Мельничука, 14). Визнано в порядку спадкування за ОСОБА_8 право власності на 1/3 частку статутного капіталу Приватного вищого навчального закладу Західноукраїнський економіко-правничий університет (м. Івано-Франківськ, вул. Мельничука, 14). Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 45 грн. 00 коп. витрат, пов`язаних з інформаційно-технічним розглядом справи. Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в дохід держави 1609 грн. 00 коп. В решті вимог позову відмовлено (т. 1, а.с. 222-229).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.07.2012 року рішення Івано-Франківського міського суду від 19.06.2012 року залишено без змін (т. 1, а.с. 231-238).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.06.2013 року рішення Івано-Франківського міського суду від 19.06.2012 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.07.2012 року в частині відмови у позові скасовано, справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої. (т. 1, а.с. 239-244).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду, яке переглядалося касаційним судом та набрало законної сили, було визнано квартири, які є предметом даного спору, спільним сумісним майном подружжя, частиною спадкового майна після смерті ОСОБА_7 , та визнано право власності на них. Відтак встановлені обставини повністю спростовують доводи позовної заяви та свідчать про безпідставність даного позову.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1217, ч. 2 ст. 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Стаття 1258 ЦК України регулює черговість спадкування за законом, зокрема спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила визнати квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , її особистою приватною власністю та виключити їх зі спадкового майна, що підлягає спадкуванню після смерті спадкодавця ОСОБА_7 .

Разом з тим, судом вірно встановлено, що спір щодо даних квартир вже вирішувався в судовому порядку. Так, рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.06.2012 року по справі №0907/2-120/2011 (провадження №2/0907/60/2012), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.07.2012 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.06.2013 року в частині задоволених позовних вимог (т. 1, а.с. 222-244), було визнано право власності на ці квартири в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 22 жовтня 2020 року у справі №470/117/18 (провадження №61-745св20), від 1 липня 2020 року у справі №243/610/16-ц (провадження № 61-49059св18) преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та частиною спадкового майна після смерті ОСОБА_7 , а тому позовні вимоги є безпідставними.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що у справі №0907/2-120/2011 не було досліджено усього об`єму доказів, які наявні у даній справі, зокрема, суд не взяв до уваги покази свідків, які підтвердили факт отримання позивачем коштів від ОСОБА_6 на придбання квартири, то слід зазначити наступне. Так, під час розгляду справи №0907/2-120/2011 досліджувались докази та вирішувалось питання придбання ОСОБА_1 квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , в тому числі було допитано як свідка її колишнього чоловіка ОСОБА_6 , та не встановлено підстав для визнання цих квартир такими, які придбані за особисті кошти ОСОБА_1 . Рішення суду по даній справі у вказаній частині останньою не оскаржувалося.

Щодо посилань апелянта на те, що її діти від першого шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 більше 5 років проживали та були пов`язані спільним побутом, мали спільні права і обов`язки зі спадкодавцем, а тому також мають право на частку у спадковому майні, то такі не стосуються даного позову, предметом якого є визнання майна особистою власністю та виключення його зі спадкової маси.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, досліджених у встановленому законом порядку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи спір, місцевий суд з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 2 жовтня 2020 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 2 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 24 лютого 2021 року.