ПОСТАНОВА

Іменем України

08 лютого 2021 року м. Кропивницький

справа № 392/119/19

провадження № 22-ц/4809/243/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді - Дуковський О. Л., Письменний О. А.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Селянське (фермерське) господарство «Флоря Андрій Володимирович»;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Флоря Андрій Володимирович», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки за апеляційними скаргами Селянського (фермерського) господарства «Флоря Андрій Володимирович» та ОСОБА_1 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 01 жовтня 2020 року (суддя Березій Ю.А.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просила витребувати у Селянського (фермерського) господарства «Флоря Андрій Володимирович» (надалі - СФГ «Флоря Андрій Володимирович») на користь позивача земельну ділянку площею 5,2303 га, кадастровий номер :02:000:1032, площею 5,2303 га, яка розташована на території Великовисківської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.

В обґрунтування позовних вимог зазначила що на підставі договору встановлення емфітевзису від 30 жовтня 2018 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 , отримала право володіння та цільового користування земельною ділянкою площею 5,2303 га, кадастровий номер :02:000:1032, яка розташована на території Великовисківської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.

Однак, передана їй за договором встановлення емфітевзису земельна ділянка використовується СФГ «Флоря Андрій Володимирович» на підставі договору оренди, укладеного відповідачем у 2007 році строком на 25 років з ОСОБА_3 , спадкоємцем якої та новим власником спірної земельної ділянки наразі є ОСОБА_2 .

Разом з тим, при укладанні договору встановлення емфітевзису власник земельної ділянки - ОСОБА_2 стверджував, що спірна земельна ділянка не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові справи, вона не заставлена, відносно неї не укладено будь-яких договорів щодо відчуження чи щодо користування з іншими особами, треті особи не мають прав на земельну ділянку. Відсутність обтяжень нерухомого майна було перевірено приватним нотаріусом.

Вважаючи свої права, як добросовісного володільця земельною ділянкою, порушеними відповідачем, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відповідно до письмового відзиву на позов відповідач просить відмовити у його задоволенні. Вказує, що 07 квітня 2006 року між ОСОБА_3 як Орендодавцем та СФГ «Флоря Андрій Володимирович» як Орендарем укладено договір оренди землі № 22 щодо спірної земельної ділянки строком на 25 років, який зареєстровано Маловисківським відділом Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» 16 квітня 2007 року за № 94.

Орендодавець заповіла спірну земельну ділянку ОСОБА_2 , який, успадкувавши зазначене майно, одночасно взяв на себе зобов`язання щодо виконання умов договору оренди, що укладався спадкодавцем.

Оскільки на момент судового розгляду даної справи договір оренди від 07 квітня 2006 року № 22 є чинним та не оспорюється, відповідач вважає, що користується земельною ділянкою на законній підставі, а тому обраний позивачем спосіб захисту не підлягає застосуванню до спірних правовідносин (а.с. 24 том 1).

У відповіді на відзив позивач акцентував увагу на тому, що відповідач надав копію договору оренди, в якому не зазначено кадастровий номер земельної ділянки; не всі сторінки договору підписані; у п. 32 договору не зазначено сторону, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; місцем реєстрації договору вказана неіснуюча організація - Маловисківський відділ КРЦДЗК; відсутні ініціали особи, яка поставила підпис та відтиск печатки. Позивач вважає, що у зв`язку з тим, що не було проведено належної державної реєстрації договору оренди, реєстрація іншого договору щодо спірної земельної ділянки припинила дію договору оренди (а.с. 36-39 том 1). Відповідно до наданих до суду письмових пояснень позивач також стверджує про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на передачу в оренду відповідачу спірної земельної ділянки строком на 25 років. Стверджується, що договір оренди в частині строку його дії є недійсним, строк дії договору складав 5 років. Договір є таким, що припинив свою дію (а.с. 46-49 том 1).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 01 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено; витребувано у Селянського (фермерського) господарства «Флоря Андрій Володимирович» (далі - СФГ «Флоря А. В.») на користь ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий номер :02:000:1032, площею 5,2303га, яка розташована на території Великовисківської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області; стягнуто з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що при укладанні договору оренди землі орендодавець ОСОБА_3 не мала волевиявлення на укладання договору оренди землі з СФГ «Флоря А. В.» строком на 25 років. На підставі висновку експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 26 лютого 2020 року № 585/586/20-27 суд дійшов висновку, що договір оренди спірної земельної ділянки було укладено з відповідачем строком на 5 років.

Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку про те, що СФГ «Флоря А.В.» порушене право позивача на володіння і користування земельною ділянкою згідно умов укладеного договору про встановлення емфітевзису від 30 жовтня 2018 року, яке підлягає судовому захисту шляхом витребування у відповідача спірної земельної ділянки.

Суд не погодився з доводами відповідача щодо обрання позивачем помилкового способу захисту порушеного права, оскільки на момент пред`явлення позову у даній справі строк дії договору оренди спірної земельної ділянки закінчився.

Разом з тим, суд першої інстанції не погодився з твердженнями позивача про те, що сторонами договору оренди спірної земельної ділянки не було погоджено усі істотні умови такого договору, а також з доводами про відсутність належної державної реєстрації зазначеного договору.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційних скарг

Позивачем і відповідачем на зазначене рішення суду першої інстанції подано апеляційні скарги (а.с. 192-193, 218-227 том 1).

Відповідно до апеляційної скарги СФГ «Флоря А. В.», відповідач просить скасувати оскаржуване рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 01 жовтня 2020 року та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову. Вважає, що судом першої інстанції рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду щодо підстав задоволення позову є помилковими.

Відповідач не погоджується з наданою судом першої інстанції оцінкою доказу у справі - висновку почеркознавчої експертизи від 26 лютого 2020 року. Вважає відповідні висновки суду суб`єктивним припущенням та стверджує, що підписуючи договір оренди, орендодавець земельної ділянки бачила та розуміла, що формуляр договору заповнений різними особами. При цьому, ОСОБА_3 погодилась з усіма умовами договору, у тому числі щодо строку його дії протягом 25 років.

ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у даній справі, не погодившись із мотивувальною його частиною. У поданій апеляційній скарзі просить змінити судове рішення, виклавши мотивувальну його частину щодо реєстрації договору оренди землі від 07 квітня 2006 року № 22 з урахуванням доводів апеляційної скарги та доказів відсутності державної реєстрації договору оренди землі від 07 квітня 2006 року № 22, укладеного між СФГ «Флоря А.В.» та ОСОБА_3 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, надаючи оцінку договору оренди від 07 квітня 2006 року № 22, визнав встановленим факт державної реєстрації зазначеного договору незважаючи на недоведеність зазначеної обставини. На переконання позивача, недотримання порядку здійснення державної реєстрації договору оренди спірної земельної ділянки свідчить про нікчемність такої дії, а нікчемні правочини оскарженню не підлягають. Наполягає на тому, що при укладенні договору емфітевзису було перевірено відсутність обтяжень спірної земельної ділянки. Посилаючись на Витяг з Державного земельного кадастру, зауважує також, що жодного договору щодо оренди спірної земельної ділянки на момент укладення договору емфітевзису зареєстровано не було. Вважає неналежними надані відповідачем до суду докази на підтвердження факту державної реєстрації договору оренди земельної ділянки.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Згідно з ухвалами Кропивницького апеляційного суду від 20 листопада 2020 року та від 27 листопада 2020 року апеляційні скарги СФГ «Флоря А. В.» та ОСОБА_1 відповідно залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційних скарг.

З підстав, наведених в ухвалі апеляційного суду від 11 грудня 2020 року, СФГ «Флоря А. В.» було продовжено строк для виконання вимог ухвали від 20 листопада 2020 року.

За ухвалами від 14 грудня 2020 року й від 21 грудня 2020 року апеляційним судом відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та закінчено відповідні підготовчі дії у справі.

Ухвалами від 22 грудня 2020 року, від 30 грудня 2020 року апеляційний суд відкрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою СФГ «Флоря А. В.» та закінчив підготовчі дії у справі за вказаною апеляційною скаргою.

11 січня 2021 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу СФГ «Флоря А. В.», відповідно до якого просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що сторонами договору оренди від 07 квітня 2006 року № 22 надання земельної ділянки в оренду відповідачу строком на 25 років взагалі не обговорювалося, погоджений сторонами строк дії договору оренди складав 5 років. На час підписання договору оренди у п. 8 цього договору не було дописано цифру «2». При цьому, відповідач відмовився зазначити особу, яка заповнювала бланк договору оренди та здійснила дописку у п. 8 договору, також відмовився повідомити підстави здійснення виправлення та дату здійснення дописки. Зважаючи на фактичні обставини справи, вважає, що відповідачем порушене право позивача на володіння і користування земельною ділянкою відповідно до умов договору про встановлення емфітевзису від 30 жовтня 2081 року (а.с. 2-6 том 2).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 щодо доводів позивача про неналежну державну реєстрацію договору оренди відповідач зазначає, що за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна особи, яка жодних порушень не вчинила. Відповідач наполягає на тому, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Зазначає, що виходячи із принципу презумпції правомірності правочину, позивач мав би пред`явити позовну вимогу про визнання договору недійсним у частині строку його дії. Оскільки позивач такої вимоги не пред`являв, суд не може витребувати у відповідача земельну ділянку при наявності чинного договору оренди. Стверджує, що позивачем у даній справі не доведено факту вчинення допису цифри «2» перед цифрою «5» у зазначенні строку дії договору оренди саме після підписання орендодавцем цього договору. Відповідач вважає безпідставними доводи позивача про необізнаність власника земельної ділянки щодо існування договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_3 та СФГ « Флоря А.В. », оскільки після смерті спадкодавці саме ОСОБА_2 отримував орендну плату за договором (а.с. 19-23 том 2).

У відповідності до вимог процесуального закону учасників справи повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 244 том 1, 15-18 том 2).

Окрім викладеного, відповідач у письмових поясненнях звертає увагу апеляційного суду також на те, що оскаржуване рішення мотивоване з посиланням на висновок експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 26 лютого 2020 року. Разом з тим, експертами Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України було повідомлено суд першої інстанції про неможливість проведення призначеної у справі судової експертизи, у зв`язку з недостатністю графічного матеріалу. Враховуючи викладене, походження висновку експертизи, який покладений в основу оскаржуваного рішення, є незрозумілим (а.с. 31-34 том 2).

У судовому засіданні 08 лютого 2021 року представники сторін підтримали доводи поданих у справі апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг позивача і відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скаргаСФГ «Флоря А.В.» підлягає задоволенню, тоді як апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 червня 2001 року Великовисківською сільською радою народних депутатів передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 5,23 га, яка розташована на території Великовисківської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 16 липня 2001 року серії ІІ-КР № 015996 (а.с. 29 том 1).

07 квітня 2006 року між ОСОБА_3 як Орендодавцем та СФГ «Флоря А.В.» як Орендарем укладено договір оренди землі № 22, за умовами п.п. 1, 2 якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку площею 5,23 га для вирощування сільгосппродукції на території Великовисківської сільської ради (а.с. 27-28 том 1).

Відповідно до п.п. 8, 40 договору оренди, договір укладено на 25 років. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Договір оренди підписаний його сторонами, містить запис про його реєстрацію у Маловисківському відділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16 квітня 2007 року № 94.

Після смерті ОСОБА_3 , земельна ділянка площею 5,23 га, розташована на території Великовисківської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за заповітом спадкодавці успадкована ОСОБА_2 , що учасниками справи не заперечується.

30 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 (власник земельної ділянки) та ОСОБА_1 (емфітевт) укладено договір встановлення емфітевзису, відповідно до умов якого власник земельної ділянки сільськогосподарського призначення передав емфітевту право володіння та право цільового користування зазначеною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, зберігаючи за собою право розпорядження нею (а.с. 7-8 том 1).

Відповідно до п. 1.4 договору встановлення емфітевзису кадастровий номер земельної ділянки :02:000:1032. Власник майна стверджує, що на момент укладення цього договору вказана земельна ділянка не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно не укладено будь-яких договорів щодо відчуження чи щодо користування іншими способами. Треті особи не мають прав на земельну ділянку. Відсутність обтяжень рухомого майна перевірено за витягом №57376055, наданим з Державного реєстру обтяжень рухомого майна 30 жовтня 2018 року. У Єдиному реєстрі заборон, у Державному реєстрі іпотек відомості відсутні (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме май на та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, надана 30 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу, індексний номер документа 143353165).

Договір встановлення емфітевзису від 30 жовтня 2018 року підписаний власником земельної ділянки та емфітевтом, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П. Емфітевтичне право зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 3122.

Маючи намір реалізувати свої права емфітевта, позивач з`ясувала, що земельною ділянкою, переданою їй у володіння та користування за договором встановлення емфітевзису, користується СФГ « Флоря А.В. ».

22 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до голови фермерського господарства з листом, відповідно до якого просила, у зв`язку з укладенням між нею та власником землі договору встановлення емфітевзису, припинити використання відповідачем та передати їй спірну земельну ділянку (а.с. 9 том 1).

У відповідь на вказаний лист відповідач повідомив, що починаючи з 2007 року у СФГ «Флоря А.В.» виникло право оренди спірної земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 07 квітня 2006 року, зареєстрованого Маловисківським відділом Кіровоградської регіональної філії Центру Державного земельного кадастру 16 квітня 2007 року. Оскільки договір оренди укладено строком на 25 років, спірна земельна ділянка не могла бути передана у користування повторно до закінчення строку дії договору оренди, а тому відповідач вказав, що не бачить правих підстав для припинення використання та передачі позивачу спірної земельної ділянки (а.с. 10 том 1).

На запит відповідача від 25 жовтня 2016 року № 58 відділом Держгеокадастру у Маловисківському районі Кіровоградської області було надано відповідь, що на земельну ділянку № НОМЕР_1 , розташовану на території Великовисківської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, площа 5,2303 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:1032, власником якої є ОСОБА_2 , договір оренди земельної ділянки зареєстрований в книзі записів реєстрації договорів оренди за № 94 від 16 квітня 2007 року на 25 років, орендар - СФГ « Флоря А.В. » (а.с. 30, 106 том 1).

Зазначаючи, що на підставі договору встановлення емфітевзису у неї виникло право володіння та виключного користування земельною ділянкою, а відповідач своїми діями перешкоджає реалізації її права, позивач звернулась до суду з позовом у даній справі.

У ході судового розгляду справи відповідачем до суду першої інстанції було надано оригінал договору оренди землі від 07 квітня 2006 року № 22 (а.с. 64 том 1). З`ясовано, що зміст договору оренди викладений шляхом рукописного внесення відповідної інформації у роздрукований текст типової форми договору оренди землі, затвердженої постановою КМУ від 03 березня 2004 року № 220.

Судом першої інстанції також було оглянуто наданий на вимогу суду органом Держгеокадастру оригінал Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Розділ № 4 «Запис державної реєстрації договорів оренди», яка розпочата 10 жовтня 2005 року, закрита 31 грудня 2010 року.

З наявної у матеріалах справи копії витягу з розділу № 4 «Запис державної реєстрації договорів оренди» Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі вбачається, що запис від 16 квітня 2007 року № 94 про реєстрацію договору оренди земельної ділянки площею 5,23 га, укладеного між ОСОБА_3 та СФГ « Флоря А.В. » строком на 25 років, міститься у вказаному розділі Книги під порядковим номером 593 (а.с. 160-163 том 1).

Зазначаючи, зокрема, про внесення відповідачем рукописної цифри «2» перед рукописною цифрою «5» у п. 8 договору оренди «Строк дії договору» вже після підписання договору орендодавцем ОСОБА_3 , наслідком чого стало збільшення строку дії договору за відсутності волевиявлення власника земельної ділянки, позивачем було заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи (а.с. 73 том 1).

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 09 вересня 2019 року у даній справі клопотання позивача було задоволено; призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України; на вирішення експертам поставлено наступне питання: «Однією чи різними особами виконано запис цифри «2»у пункті 8 та інші рукописні записи, якими заповнені графи договору оренди землі № 22 від 7 квітня 2006 року, укладеного між орендодавцем ОСОБА_3 і орендарем СФГ « Флоря А.В. »?» (а.с. 95-96 том 1).

Листом від 02 грудня 2019 року № 19/17/3-25985-2019 експертна установа надіслала на адресу суду повідомлення про неможливість проведення експертизи через обмежену кількість графічного матеріалу (а.с. 108-110 том 1).

В подальшому позивачем було надано до суду першої інстанції висновок експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 26 лютого 2020 року № 585/586/20-27, зі змісту якого вбачається, що 11 лютого 2020 року до Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України з Адвокатським об`єднанням «Усатенко і Усатенко» надійшла заява від 11 лютого 2020 року адвоката Усатенко В.Ю. на проведення почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи № 392/119/19 по дослідженню рукописних записів у договорі оренди землі № 22 від 7 квітня 2006 року, укладеному між ОСОБА_3 та СФГ « Флоря А.В. ». Досліджуваний документ разом із заявою надано не було, але у заяві зазначено, що він міститься у матеріалах цивільної справи № 392/119/19. На вирішення експертизи поставлено питання: «Чи виконано рукописний запис цифри «2» у пункті 8 і остання цифра «2» ідентифікаційного номера у графі «Ідентифікаційний номер» та інші рукописні записи, якими заповнені графи договору оренди землі від 07 квітня 2006 року № 22, укладеного між ОСОБА_3 та СФГ « Флоря А.В. » однією чи різними особами»?». Враховуючи, що об`єкт дослідження перебуває у Маловисківському районному суді Кіровоградської області, його дослідження та фотографування проводилось 24 лютого 2020 року з 10-30 по 10-50 год. у малому залі судових засідань у присутності адвоката Усатенко В.Ю. Суддею надані для проведення експертизи матеріали справи, у яких на 64 аркуші підшитий паперовий конверт з досліджуваним об`єктом - договором оренди землі від 07 квітня 2006 року № 22.

За результатами проведеного дослідження, експерт дійшов наступних висновків: 1) рукописний запис цифри «2», який міститься у п. 8 на першій сторінці досліджуваного договору й остання рукописна цифра «2» в графі «Ідентифікаційний номер» четвертої сторінки договору оренди землі від 07 квітня 2006 року № 22, укладеного між ОСОБА_3 та СФГ « Флоря А.В. », виконані однією особою; 2) рукописний запис цифри «2», який міститься у п. 8 на першій сторінці досліджуваного договору й остання рукописна цифра «2» в графі «Ідентифікаційний номер» четвертої сторінки досліджуваного договору оренди землі від 07 квітня 2006 року № 22, укладеного між ОСОБА_3 та СФГ « Флоря А.В. », виконані різними особами (а.с. 132-135 том 1).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Статтею 395 ЦК України встановлено види речових прав на чуже майно, до яких віднесено: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом (ч. 1 ст. 397, ст. 398 ЦК України).

З фактичних обставин даної справи вбачається, що фактичним володільцем спірної земельної ділянки є відповідач - СФГ «Флоря А.В.», оскільки останній користується земельною ділянкою як орендар на підставі укладеного з власником землі договору оренди землі № 22 від 7 квітня 2006 року.

При цьому, апеляційний суд виходить з презумпції правомірності правочину, яка встановлена ст. 204 ЦК України та полягає у тому, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, за обставин ненадання ОСОБА_1 доказів недійсності договору оренди та за відсутності в матеріалах даної справи рішення суду, яке набрало законної сили, та відповідно до якого у судовому порядку були б визнані недійсними або окремі умови договору оренди землі № 22 від 7 квітня 2006 року, або ж вказаний договір в цілому, будь-які доводи позивача щодо неправомірності цього правочину мали бути сприйняті судом першої інстанції критично та відповідно оцінені.

Судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги, що будь-яке втручання в права, захищені статтею 1 Протоколу № 1, повинне відповідати вимогі законності (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Vistins and Perepjolkins v. Latvia»§ 95; «Belane Nagy v. Hungary», § 112). Вираз «на умовах, передбачених законом», який стосується будь-якого втручання в право на мирне володіння «майном» повинен тлумачитися так само, як вираз «згідно із законом» у ст. 8 стосовно втручання в права, захищені цим положенням, або як вираз «встановлений законом» стосовно втручання в права, захищені ст.ст. 9, 10 і 11 Конвенції. Принцип законності є першою і найважливішою вимогою ст. 1 Протоколу № 1. Друге речення першого пункту передбачає позбавлення «власності» «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом впровадження «законів». Крім того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, є притаманним всім статтям Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Iatridis v. Greece», § 58; «Former King of Greece and Others v. Greece», § 79; «Broniowski v. Poland», § 147).

Принцип законності також передбачає, що застосовні положення національного законодавства повинні бути достатньо доступними, точними та передбачуваними у своєму застосуванні (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Beyeler v. Italy», §109; «Hentrich v. France», § 42; «Lithgow and Others v.the United Kingdom», §110; «Centro Europa 7 S.R.L. and di Stefano v. Italy», § 187; «Hutten-Czapska v. Poland», § 163).

За вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За умовами ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або рішення суду.

Таким чином, роблячи висновок про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на укладення з відповідачем договору оренди спірної земельної ділянки строком на 25 років, суд першої інстанції не дотримався зазначених вище вимог.

Зважаючи на викладене, колегія суддів не вбачає процесуальної необхідності у здійсненні правової оцінки як письмового доказу висновку експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 26 лютого 2020 року № 585/586/20-27.

Апеляційним судом враховані юридично значущі дії ОСОБА_2 як орендодавця за договором оренди землі від 07 квітня 2006 року № 22, що полягають у отриманні від відповідача орендної плати за вказаним договором, та вказують на наявність волевиявлення третьої особи щодо подальшої реалізації прав та обов`язків сторін зазначеного правочину.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово посилався на принцип римського права venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). По суті згаданий принцип римського права venire contra factum proprium є вираженням equitable estoppel однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на principles of fraud. Вона спрямована на недопущення ситуації, в якій учасник справи може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ст.ст. 15-16ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц.

Як було встановлено, звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджувала про порушення відповідачем її права володіння та виключного користування спірною земельною ділянкою, яке виникло на підставі укладеного з власником земельної ділянки договору встановлення емфітевзису. А відтак просить суд витребувати у відповідача на свою користь спірну земельну ділянку. Матеріально-правовою підставою пред`явленого позову визначає норми ст.ст. 386, 387, 395, 396, 398, 400 та 407 ЦК України.

Отже, способом захисту порушеного права позивачем у даній справі обрано віндикаційний позов. При цьому, віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Тобто, віндикаційний позов- це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі.

Колегією суддів враховано, що застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес). Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

Таким чином, для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права.

Однак, суд першої інстанції, постановляючи оскаржуване рішення, зазначеного не врахував.

Як визначено у ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст.ст. 386-394 ЦК України).

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Отже, норма ст. 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, а саме якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Змістом віндикаційного позову є витребування саме того майна, яке вибуло із законного володіння власника. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, тобто факти, які доводять право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його у відповідача. З контексту вказаної правової норми вбачається, що позивачем може бути лише законний власник, особа, яка володіє майном на відповідній правовій підставі. Відповідачем виступає особа, яка заволоділа чужим майном, або набула його за відповідним правочином з третьою особою. Незаконне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на правовий титул.

Таким чином, позивач, звертаючись до суду з позовом на зазначених правових підставах, мала: 1) підтвердити своє право власності на спірне майно; 2) довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном.

Разом з тим, з фактичних обставин справи вбачається, що позивач не являється ані власником, ані законним володільцем спірної земельної ділянки. Не підтверджена належними у розумінні процесуального закону засобами доказування також відсутність у відповідача правових підстав володіння майном. Тому апеляційним судом визнається безпідставним також посилання позивача в обґрунтування позову на норму ст. 400 ЦК України.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

За положеннями законодавства можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від доведеності одночасної наявності таких елементів: суб`єктивного права (інтересу) у позивача, що підлягає захисту; порушення означеного ним права чи інтересу з боку відповідача (відповідачів); ефективність обраного способу захисту (його адекватність характеру правовідносин і здатність відновити порушені права чи інтереси).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В порядку ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За встановлених фактичних обставин щодо правомірності користування відповідачем спірною земельною ділянкою відповідно до договору оренди землі від 07 квітня 2006 року № 22, укладеного відповідачем з власником земельної ділянки, наразі відсутні підстави стверджувати про порушення СФГ «Флоря А.В.» прав позивача у справі.

За викладеного вище, правові підстави для задоволення позовних вимог у даній справі у суду першої інстанції були відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга ФГ «Флоря А.В.». підлягає задоволенню.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю, тому зміна мотивувальної частини скасованого рішення є процесуально недоцільною та безпідставною, за наслідками висновків суду апеляційної інстанції, відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. Наведені у апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводистосовно обставин державної реєстрації договору оренди землі від 07 квітня 2006 року № 22були предметом дослідження та цілком обґрунтованої та належної оцінки суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи скаржника. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Флоря Андрій Володимирович» задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 01 жовтня 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 01 жовтня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь Селянського (фермерського) господарства «Флоря Андрій Володимирович» (вул. Комсомольська, 14, с. Велика Виска, Маловисківський район, Кіровоградська область, 26241, ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2 642,10 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний