Провадження № 2/947/2821/21
Київський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
за участю секретаря Матвієвої А.В.
представника третьої особи - Службу у справах дітей Одеської міської ради Дикусар Оксани Сергіївни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом
Київської районної адміністрації Одеської міської ради
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:
Одеська місцева прокуратура №1,
Служба у справах дітей Одеської міської ради,
про відібрання малолітньої дитини від матері
без позбавлення батьківських прав,
22.04.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Київської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська місцева прокуратура №1, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про відібрання малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення батьківських прав.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 30.04.2021 року вказану позовну прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
10 червня 2021 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
В судове засідання з`явився представник третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської ради, який позов підтримав та просив суд задовольнити.
Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились.
Представник позивача не з`явишись до судового засідання, надав до суду заяву про підтримання позовних вимог, розгляд справи за відсутності представника в заочному порядку.
Представник Одеської місцевої прокуратури №1 суд про причини неявки не повідомив.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Однак, ухвалою судді від 30.04.2021 року відповідачеві визначено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Згідно з п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Вказана ухвала судді, разом з копією позовної заяви з додатками до неї, судовою повісткою була скерована на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, яка встановлена у відповідності до відповіді відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області та повернута поштою із відміткою «відмова від отримання».
Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Таким чином, відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, однак, у встановлений судом строк відповідачем не було подано відзиву на позов та не повідомлено про причини неявки.
Відповідно до ст. 210 ЦПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності позивача та відповідача по справі, за відсутності відзиву на позов, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов Київської районної адміністрації Одеської міської ради підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка Україна, є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис №3808 від 11.05.2012 року вчинений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції. Інформація про батька відсутня.
З поданих до суду документів вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , однак фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
У відповідності до листа Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, повідомлено, що в ході опрацювання матеріалу, сумісно зі спеціалістами ССД ОМР було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкає родина ОСОБА_1 , під час якого виявлено батька дитини - ОСОБА_4 та матір малолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння, в кімнатах квартири було брудно, речі розкидані, присутня антисанітарія. За наслідком чого з батьками дитини було проведено профілактичну бесіду на тему належного виконання батьківських обов`язків та відносно батьків складено адміністративні протоколи за ч.1 ст. 184 КУпАП.
Також, як вбачається Одеський ліцей №82 Одеської міської ради Одеської області листом від 15.04.2021 року за №01-38/44 повідомив Службу у справах дітей Одеської міської ради, що ученицю 2-го класу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , приводить до школу матір - ОСОБА_1 , яка неодноразово перебувала з відчутним запахом алкоголю.
У зв`язку з інформацією, отриманою службою у справах дітей Одеської міської ради від суб`єктів виявлення та/або організації соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, щодо неналежного виконання ОСОБА_1 батьківських обов`язків у відношенні малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до пункту 9 Порядку забезпечення соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі дітей, які постраждали від жорстокого поводження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2020 № 585, працівником служби у справах дітей Одеської міської ради спільно з працівником органу Національної поліції, Центру соціальних служб Одеської міської ради та працівником бригади швидкої допомоги 15.04.2021 було проведено оцінкурівня безпеки дитини та встановлено рівень безпеки дитини, як - дуже небезпечно.
Згідно з актом проведення оцінки рівня безпеки дитини встановлено, що мати дитини - ОСОБА_1 має ознаки алкогольного сп`яніння. В помешканні присутні інші особи, які ймовірно перебувають у стані алкогольного сп`яніння.Наявні ознаки незабезпечення малолітньої дитини належним харчуванням, необхідною медичною допомогою, доглядом, який відповідає віку та сезону. Дитина одягнута в брудний одяг, поруч з дитиною відчувається неприємний запах. Виявлено низький рівень гігієни дитини у зв`язку з недоглядом та занедбаністю.Квартира перебуває в антисанітарному стані. Умови проживання дитини визнані незадовільними.
Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї від 15.04.2021, складеного провідним фахівцем із соціальної роботи Центру соціальних служб Одеської міської ради, з`ясовано, що сім`я ОСОБА_1 має ознаки перебування в складних життєвих обставинах, що спричинені хворобою, зловживанням алкогольними напоями, неспроможністю задовольняти потреби дитини. Фактори сім`ї та середовища негативно впливають на розвиток дитини.
Також як вбачається з акту, малолітня дитина мала підвищену температуру та була негайно направлена до КНП „Міська дитяча лікарня № 2" Одеської міської ради для проведення та документування результатів медичного обстеження дитини та надання необхідної медичної допомоги.
16.04.2021 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради за наслідком розгляду питання про відібрання малолітньої дитини від матері, винесено розпорядження №235/01р, яким вирішено негайно відібрати малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та після постановлення рішення в семиденний термін звернутись до суду з відповідним позовом.
В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» , кожна дитина має право на рівень життя , достатній для її фізичного , інтелектуального , морального , культурного, духовного і соціального розвитку . Батьки або особи , які їх заміняють , несуть відповідальність за створення умов , необхідних для всебічного розвитку дитини , відповідно до законів України .
Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Відповідно до ст.151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
В ст.155 СК України вказано, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Верховний Суд України в ч.2 п.16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно ч.1 ст.170 Сімейного кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.
Основні підстави для відібрання дитини зазначені у п.п.2-5 ч.1 ст.164 СК України.
Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній ч.1 ст.170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).
Ухвалюючи рішення про відібрання малолітньої дитини від відповідачки без позбавлення її батьківських прав, суд виходить із доведеності позивачем факту неналежного піклування про малолітню дитину, що створює загрозу для її життя і здоров`я, а також відсутність при цьому зі сторони матері заінтересованості у створенні належних умов для проживання дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку.
Відібрання дитини від відповідача без позбавлення її батьківських прав за таких умов є мірою, яка відповідає найкращим інтересам дитини та відповідає вимогам ст. 170 СК України.
При цьому суд зауважує, що батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з нею.
Судом одночасно приймається, що право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності , надаючи оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, у відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд вважає за необхідне відібрати малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від її матері ОСОБА_1 без позбавлення її батьківських прав, оскільки судом встановлено, що відповідачка на даний час не зробила для себе жодних висновків, про що свідчить її поведінка у відповідності до поданих до суду документів, за наслідком чого позов Київської районної адміністрації Одеської міської ради є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір в повному обсязі підлягає стягненню з відповідачки на користь держави.
Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст10, 12, 81, 141, 268, 380-282, 352-354 ЦПК України, ст.ст. 165,170 СК України, суд,
Відібрати малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , без позбавлення батьківських прав.
Передати малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради для подальшого влаштування.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.