Постанова

Іменем України

18 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 607/19075/15-ц

провадження № 61-1330св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,

третя особа - реєстраційна служба Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 лютого 2016 року у складі судді Братасюк В. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Дикун С. І., Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

В С Т А Н О В И В:

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - Київський МНО) Суперфіна Б. М., Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), третя особа - реєстраційна служба Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області (далі - РС Тернопільського МУЮ), про скасування рішення нотаріуса, встановлення факту безпідставної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, витребування квартири та повернення квартири власнику.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі укладеного 22 травня 2007 року між ним та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») кредитного договору позивач отримав 44 000,00 доларів США на строк до 22 травня 2032 року.

На забезпечення виконання зобов`язання 22 травня 2007 року укладено іпотечний договір, згідно з яким він (іпотекодавець) передав АКБ «ТАС-Комерцбанк» (іпотекодержателю) в іпотеку належну йому однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У грудні 2015 року позивачу стало відомо, що приватним нотаріусом Київського МНО Суперфіном Б. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким відбулась державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор плюс».

ОСОБА_1 зазначає, що вказане рішення прийнято з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нотаріусом не дотриманий порядок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України «Про іпотеку» та реєстрація суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, з урахуванням збільшених позовних вимог просив:

- встановити факт безпідставної реєстрації приватним нотаріусом Київського МНО Суперфіном Б. М. права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор плюс»,

- витребувати на користь позивача вказану квартиру із незаконного володіння ТОВ «ФК «Вектор плюс»,

- скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Вектрор плюс».

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року провадження у справі в частині вимог про скасування рішення нотаріуса від 08 липня 2015 року № 22682447 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК Вектор-плюс» закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивовано тим, що спір про оскарження дій або бездіяльності приватного нотаріуса, як державного реєстратора прав на нерухоме майно підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Рішенням міськрайонного суду Тернопільської області від 29 лютого 2016 року позов задоволено; витребувано у ТОВ «ФК «Вектор плюс» та повернуто ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію від 08 липня 2015 року права власності ТОВ «ФК «Вектор плюс» на зазначену квартиру; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався тим, що спірна квартира, яка була відчужена за рішенням приватного нотаріуса, вибула з володіння ОСОБА_1 поза його волею, оскільки, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, приватний нотаріус порушив порядок проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, здійснив державну реєстрацію майна з перевищенням наданих законом повноважень. Реєстрація суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки квартира, яка належить позивачу, відповідає усім вимогам, які встановлені цим Законом, та на неї розповсюджується дія мораторію.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор плюс» задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційний суд вважав, що, розглянувши позовні вимоги про повернення майна з чужого незаконного володіння шляхом скасування державної реєстрації з мотивів, викладених у позовній заяві, суд першої інстанції по суті вирішив позовну вимогу про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Оскільки питання щодо визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вирішено ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 лютого 2016 року, то підстав для задоволення позову немає.

Посилаючись на вказане, апеляційний суд зазначив, що відсутні підстави для висновку про незаконне набуття ТОВ «ФК «Вектор плюс» права власності на квартиру АДРЕСА_1 у спосіб, погоджений сторонами в іпотечному договорі.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково; рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04 липня 2016 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що спірні правовідносини пов`язані із захистом права власності позивача та з належністю виконання договорів кредиту й іпотеки, тому цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Оскільки апеляційний суд вважав, що питання про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вирішено ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 лютого 2016 року, та не перевіряв законність ухваленого судом першої інстанції судового рішення, тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останньою постановою Тернопільського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор Плюс» залишено без задоволення; рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 лютого 2016 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення нотаріусом завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності, тому державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» проведена з порушенням законодавства. Крім того, доказів про повідомлення іпотекодавця про відступлення прав як за кредитним договором, так і за договором іпотеки матеріали справи не містять.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду ТОВ «ФК «Вектор Плюс», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність вимоги про усунення порушення за кредитним договором, оскільки ТОВ «ФК «Вектор Плюс» направило на адресу ОСОБА_1 через приватного нотаріуса Київського МНО Чуловського В. А. указане повідомлення (вимогу), що підтверджується копією свідоцтва нотаріуса.

В свою чергу відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не надав до суду доказів про те, що він не отримував такої вимоги від товариства.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 22 травня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_1 набув у власність зазначене нерухоме майно.

22 травня 2007 року ОСОБА_1 уклав із АКБ «ТАС-Комерцбанк» кредитний договір № 1901/0507/71-140 та на забезпечення виконання своїх зобов`язань за цим договором передав в іпотеку банку за договором від 22 травня 2007 року, укладеним між тими ж сторонами, зазначену квартиру.

У подальшому Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15 відступило ТОВ «ФК «Вектор плюс» право вимоги заборгованості за кредитним договором від 22 травня 2007 року № 1901/0507/71-140, укладеним з ОСОБА_1 .

На підставі договору про відступлення прав за іпотечними договорами, укладеного 28 листопада 2012 року, ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор плюс» як новому іпотекодержателю всі права первісного іпотекодержателя за іпотечними договорами.

Суди вважали установленим факт, що ТОВ «ФК «Вектор плюс» набуло статусу іпотекодержателя за договором іпотеки від 22 травня 2007 року, укладеним з ОСОБА_1

08 липня 2015 року ТОВ «ФК «Вектор плюс» звернулося із заявою до приватного нотаріуса про виключення іпотеки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 4894, щодо спірної квартири, та проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за товариством. Заяву зареєстровано в реєстрі за № 2481.

Крім цього, ТОВ «ФК «Вектор плюс» подало окремо заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 12229527 на зазначену квартиру.

08 липня 2015 року приватний нотаріус здійснив державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор плюс».

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 грудня 2015 року, номер запису 10323801, підставою виникнення права власності у ТОВ «ФК «Вектор плюс» на вказану квартиру зазначено договір іпотеки від 22 травня 2007 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, у тому числі, й статтями 35-37 Закону України «Про іпотеку».

Частиною першоюстатті 35 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Чинним законодавством передбачений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Судом установлено, що у пункті 12 договору іпотеки квартири, зареєстрованого в реєстрі за № 4894, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського МНО, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Відповідно до підпункту 12.3.1 договору іпотеки задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодерджателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленого статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку»у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому пункті 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодерджателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодердателя на предмет іпотеки.

Відповідно до підпункту 12.3.2 договору іпотеки сторони передбачили можливість отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Із змісту направлених приватним нотаріусом Київського МНО Суперфіном Б. М. на адресу суду матеріалів, на підставі яких було здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Вектор плюс» вбачається, що останньою було обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, визначений пунктом 12.3 договору іпотеки.

Як передбачено підпунктами 12.1-12.3 пункту 12 цього договору, звернення стягнення здійснюється на підставі: або рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до абзацу 2 пункту 11 договору іпотеки при настанні зазначених у абзаці першому пункту 11 договору випадків іпотекодержатель надсилає позичальнику та іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язаннята зобов`язань передбачених цим договором, у не менш ніж тридцяти денний строк,та попередження про звернення стягнення на предмет іпотекиу разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною третьою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимогиіпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Тобто, у наведених правових нормах чітко визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501 цс 18), від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц (провадження № 14-661 цс 18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У касаційній скарзі ТОВ «ФК «Вектор Плюс» посилається на те, що товариство направляло на адресу ОСОБА_1 через приватного нотаріуса Київського МНО Чуловського В. А. повідомлення (вимогу) щодо усунення порушень основного зобов`язання, що підтверджується копією свідоцтва нотаріуса та зазначає, що ОСОБА_1 не надав до суду доказів про те, що він не отримував такої вимоги від товариства.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів дійшли обгрунтованих висновків про те, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком № 1127, щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення нотаріусом завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності.

Оскільки матеріали справи не містять доказів надіслання позивачу вимоги та доказів про повідомлення іпотекодавця про відступлення прав як за кредитним договором, так і за договором іпотеки, тому правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» проведена з порушенням положень законодавства.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товаристваз обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 лютого 2016 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук