ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 лютого 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11492/19

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/160/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого судді Губар В.С.,

суддів Скрипки А.А., Харечко Л.К.

із секретарем судового засідання Поклад Д.В.

Позивач ОСОБА_1

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Крайчинська Тетяна Віталіївна, Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення 20 серпня 2020 року

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року адвокат БабинецьС.П. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними договори купівлі-продажу, укладені 22 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за якими ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив 1/4 частину домоволодіння, земельну ділянку площею 0,0134 га, кадастровий номер :02:033:5176, земельну ділянку площею 0,0029 га, кадастровий номер :02:033:5177, земельну ділянку площею 0,0135 га, кадастровий номер :02:033:5178, земельну ділянку площею 0,0018 га, кадастровий номер :02:033:5179, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог позивач посилається, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь його, ОСОБА_1 , 971540 грн., які відповідач отримала за продані по довіреності ОСОБА_1 належні йому житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 . Отримані кошти ОСОБА_5 була зобов`язана передати позивачеві після укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 . Проте, ОСОБА_2 отримані від продажу житлового будинку та земельної ділянки 971540 гривень ОСОБА_1 не віддала.

Зазначає, що в процесі виконання рішення суду про стягнення грошових коштів встановлено, що 22 березня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договори купівлі-продажу належних ОСОБА_2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 .

Посилаючись на положення ст. ст. 202, 203, 234 ЦК України, вважає, що укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 22 березня 2019 року договори купівлі-продажу житла та земельних ділянок є фіктивними та укладені з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 у зв`язку з виконанням рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2019 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6000 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу і це судове рішення в апеляційному порядку сторони не оскаржували.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Леонов О.Є просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм права та не надання належної оцінки доказам у справі.

В обґрунтування доводів скарги апелянт посилаться на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29.03.2018 року у справі № 923/333/16, від 05.07.2018 року у справі № 922/2878/17.

Вказує, що розгляд справи про стягнення з ОСОБА_2 коштів у розмірі 971540 грн. відбувався з лютого по травень 2019 року, а оспорювані договори купівлі-продажу укладені нею 22.03.2019 року. Тому вважає, що реальною метою продажу спірного майна є ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2019 року про стягнення грошових коштів та щоб унеможливити звернення стягнення на належну їй нерухомість.

Як зазначає ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з травня 2017 року на умовах оренди проживав у будинку по АДРЕСА_1 , який ОСОБА_2 22 березня 2019 року відповідачеві продала із земельними ділянками на підставі оспорюваних договорів купівлі-продажу. На думку апелянта, надані ОСОБА_3 докази не спростовують недобросовісність сторін при укладенні оспорюваних договорів купівлі-продажу.

Наголошує, що ОСОБА_3 не надано суду першої інстанції належних доказів на підтвердження джерела походження коштів на оплату покупки житлового будинку та земельних ділянок.

На переконання апелянта, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договори договори купівлі-продажу нерухомого майна суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання наслідків, а є способом ухилення ОСОБА_2 від зверення стягнення на майно, що є порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, і є підставою для визнання договорів недійсними в силу приписів ст. ст. 215, 234 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2020 року - залишити без змін як таке, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Зазначає, що оспорювані договори купівлі-продажу спрямовані на реальне настання правових наслідків, зумовлених ними. Сторони при укладенні договорів знали про наслідки їх укладення та бажали настання таких насідків, зазначені договори є виконаними, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними. Куплений будинок є єдиним житлом для його сім`ї, ніякого іншого житла він та його дружина не мають.

ОСОБА_2 в апеляційний суд не з`явилась, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена та подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Інтереси ОСОБА_2 в апеляційному суді представляє адвокат Максак Т.Л. Згідно до ст.372 ЦПК України неявка ОСОБА_2 в суд не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що укладені 22.03.2019 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договори купівлі-продажу укладені та спрямовані на реальне настання правових наслідків, зумовлених ними, воля обох сторін договорів відповідала зовнішньому її прояву. Тобто сторони, укладаючи договори купівлі-продажу, знали і усвідомлювали наслідки їх укладення та бажали настання таких наслідків, ці договори є реально виконаними, а тому відсутні законні підстави для визнання їх недійсними.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів у сумі 971540 грн. за продані нею на підставі виданої позивачем довіреності належних йому житлового будинку та земельних ділянок, що знаходяться по АДРЕСА_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.05.2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 971540 грн. (а.с. 14-15 т.1). Зазначеним судовим рішенням встановлено, що 02.10.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Кезлею В.І. посвідчено довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 (свою матір) на продаж належних йому житлового будинку та земельної ділянки.

18.12.2018 року між ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, та ОСОБА_6 укладені договори купівлі-продажу належних ОСОБА_1 житлового будинку та земельних ділянок по АДРЕСА_2 .

Вказані обставини сторонами не спростовані та не заперечувались.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.05.2019 року сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили і є преюдиційним при розгляді цієї конкретної справи в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 з травня 2017 року разом з дружиною ОСОБА_4 та малолітнім сином ОСОБА_7 проживає в житловому будинку АДРЕСА_4 .

У 2018 року ОСОБА_3 стало відомо про те, що ОСОБА_2 , якій належала частина будинку, розпочала підготовку документів для продажу належного їй нерухомого майна.

04.02.2019 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 500 доларів США, як авансовий платіж в рахунок придбання належної ОСОБА_2 частини житлового будинку та земельних ділянок по АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною розпискою, оригінал якої досліджений апеляційним судом (а.с. 252 т. 1).

В апеляційному суді вказана розписка ніким не спростована, не визнавалась недійсною в судовому порядку та приймається апеляційним судом у цій справі в якості належного і допустимого документального доказу на підтвердження передачі ОСОБА_3 ОСОБА_2 грошових коштів в якості авансу в рахунок покупки належної останній нерухомості.

22.03.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладені договори купівлі-продажу 1/4 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 за ціною 244800 грн. та земельної ділянки площею 0,0134 га відповідно до частини житлового будинку, земельної ділянки площею 0,0029 га за цією ж адресою, земельної ділянки площею 0,0135 га, земельної ділянки площею 0,0018 га (а.с. 16-40 т. 1).

Як убачається з матеріалів справи, 19.08.2019 року постановами державного виконавця відкрито виконавче провадження з виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.05.2019 року, яким на користь ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_2 . 971540 грн. та накладено арешт на кошти та майно ОСОБА_2 в рамках зведеного виконавчого провадження № 59848402 (а.с. 47 т. 1). Зазначені обставини в суді першої та апеляційної інстанцій ніхто не спростовував і не заперечував. Стягнуті за судовим рішенням кошти ОСОБА_2 . ОСОБА_1 не повернула, рішення суду дотепер не виконано.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу частини житлового будинку та земельних ділянок, ОСОБА_1 посилається на положення ст.ст. 202, 203, 234 ЦК України та вважає, що оспорювані договори купівлі-продажу направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 , а тому як наслідок підлягають визнанню недійсними.

Переглядаючи справу згідно до ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України, визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до, або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Змістом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі та відповідно до оспорюваних договорів купівлі-продажу, 22.03.2019 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельні ділянки: загальною площею 0,0018 га кадастровий номер :02:033:5179, загальною площею 0,0135 га кадастровий номер :02:033:5178, загальною площею 0,0029 га кадастровий номер :02:033:5177, загальною площею 0,0134 га кадастровий номер :02:033:5176, а також на 1/4 частку права приватної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с. 56-58, 130-137 т. 1).

20.04.2019 року ОСОБА_3 в установленому законом порядку здійснено реєстрацію свого місця проживання та місця проживання свого малолітнього сина по АДРЕСА_1 Відповідачем укладені договори з надавачами житлово-комунальних послуг та відповідач несе витрати по утриманню належної йому власності, сплачує за комунальні послуги, робить поточний ремонт купленого житлового приміщення та облаштування прибудинкової території.

Вказані обставини підтверджуються довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 23.04.2019 № 6049, виданою уповноваженому власнику житлового приміщення/будинку ОСОБА_3 (а.с. 139 т. 1) , копією витягу з Домової книги (а.с. 140-144 т. 1), довідкою від 25.10.2019 року № 53/02- 01, виданою Чернігівським дошкільним навчальним закладом №27 (а.с. 145 т. 1), копіями квитанцій про сплату за дитячий садок (дошкільний навчальний заклад) №27 (а.с. 146-158 т. 1), копією Акту про початок надання послуг за договором про надання телекомунікаційних послуг №02-06129 від 01.04.2019 року (а.с. 162-165 т. 1), квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 166-218 т. 1), а також копією Декларації № 0000- 7ХТ6-ЕРЕ6 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу (а.с. 159-161 т. 1, а.с. 15-38 т. 2), актом обстеження умов проживання дитини ОСОБА_8 від 14 лютого 2020 року (а.с. 69 т. 2).

На спростування вищевказаних обставин позивачем не надано доказів у суді першої інстанції і не представлено в апеляційному суді. Факт проживання сім`ї ОСОБА_3 у придбаному житловому будинку по АДРЕСА_1 достовірно підтверджений в апеляційному суді і сумнівів у колегії суддів не викликає.

Разом з тим, апеляційним судом в ході розгляду цієї справи не здобуто достовірних і безсумнівних доказів, які б достеменно підтверджували, що сім`я ОСОБА_3 не користується придбаним у ОСОБА_2 житловим приміщенням та земельними ділянками. Апеляційному суду також не доведено, що ОСОБА_2 після продажу належної йї частини будинку та земельних ділянок по АДРЕСА_1 у будь-яких спосіб користується проданою нерухомістю, або проявляє до проданого майна будь-який інтерес.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Апеляційний суд враховує, що на момент укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна (станом на 22 березня 2019 року), будь-яка з правомочностей власника на розпорядження спірним нерухомим майном не була обмежена.

Окрім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, тобто, у даній конкретній справі необхідно було встановити наявність умислу як у ОСОБА_2 , так і у ОСОБА_3 .

Зважаючи на сукупність досліджених апеляційним судом обставин справи та наявних у справі доказів, апеляційному суду не надано таких безспірних і достовірним доказів, які б однозначно і безсумнівно переконали колегію суддів у наявності умислу та свідомого волевиявлення у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на укладення оспорюваних договірів купівлі-продажу належної ОСОБА_2 нерухомості саме з метою приховування цього майна від звернення стягнення на нього в рахунок виконання рішення суду щодо боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 .

Апеляційний суд враховує, що виконання чи невиконання ОСОБА_2 рішення суду про стягнення з неї на користь ОСОБА_1 боргу без належним чином оформлених заборон щодо розпорядження своїм власним майном, не є підставою для визнання договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна від 22 березня 2019 року недійсними.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що оспорювані договор купівлі-продажу є фіктивними, укладеними без мети настання правових наслідків та без мети фактичного виконання, не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції, як такі, що не підтверджені належними і допустимими документальними доказами, а доказування на припущеннях ґрунтуватись не може.

Посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, висловлені у постановах від 29.03.2018 року у справі № 923/333/16, від 05.07.2018 року у справі № 922/2878/17 не можуть бути прийнятті до уваги, враховуючи наступне.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 у своїй постанові від 30 січня 2019 року зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того, чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення Верховного Суду та Верховного Суду України, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата.

Доводи скарги про те, що ОСОБА_3 не доведено, що грошові кошти для придбання спірного майна у м. Чернігові він, ОСОБА_3 отримав від родичів внаслідок відмови від спадщини після смерті бабусі, апеляційним судом до уваги не приймаються як такі, що є юридично неспроможними. У цій конкретній справі вказані аргументи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки встановлення походження коштів у відповідача не стосується предмету спору та не має наперед встановленого значення для вирішення спору по суті, зважаючи на підстави заявленого позивачем позову.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 майно відчужене не на користь близького родича, оскільки існування родинних зв`язків між ОСОБА_3 , його дружиною та ОСОБА_2 не доведено суду першої інстанції та не підтверджено в апеляційному суді.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, правильно визначив та надав юридичну оцінку правовідносинам між сторонами.

Доводи апеляційної скарги не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого та правильного по суті судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: