Справа № 408/477/21-ц
Провадження № 2-о/408/184/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2021 року Біловодський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді: Булгакової Г.В.

при секретарі: Ришковій Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Біловодськ Луганської області цивільну справуза заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Скиртач Сергій Вікторович, заінтересована особа: Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до Біловодського районного суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка, посилаючись на наступне.

Заявник з 9 лютого 1980 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 .

Вони разом з чоловіком постійного проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_2 помер.

За час свого життя чоловік отримував пенсію значно вищу від пенсії заявника, тобто вона знаходилась на його утриманні.

Однак у зв`язку з тим, що заявниця не надала жодних доказів щодо перебування на утриманні чоловіка Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Таким чином встановлення факту перебування на утриманні чоловіка потрібно для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

В судове засідання заявник не з`явилася, просила суд розглянути справу за її відсутності. Заяву просила задовольнити в повному об`ємі.

Заінтересована особа Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області в судове засідання свого представника не направила, надавши суду відзив та заяву про розгляд справи за його відсутності.

У відзиві представник заінтересованої особи заперечував проти задоволення заяви, зазначивши, що на момент смерті годувальника ОСОБА_2 заявник не довів, що основним і постійним джерелом засобів існування для заявника була допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Таким чином, на думку представника заінтересованої особи, ОСОБА_1 документів щодо перебування на утриманні померлого годувальника ОСОБА_2 до управління не надала, тобто відсутні документи, які підтверджують її право на перехід на пенсію чоловіка, тому управління вважає, що заявником передчасно подано заяву до суду.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, якщо вони були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунок) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою ПФУ від 25 листопада 2005 року №22-1 до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, подаються, зокрема довідка про склад сім`ї померлого годувальника, документи про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.

У своїй заяві метою встановлення факту спільного проживання заявник зазначає, що їй було відмовлено у переході на пенсію померлого чоловіка ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що вона не надала доказів щодо перебування на утриманні померлого чоловіка.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 виданого Молодогвардійською міськрадою м.Краснодон Ворошиловградської області.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 14 грудня 2020 року, виданого Марківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис № 322, ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Довжанськ (колишня назва м.Свердловськ) Луганської області.

Відповідно до, мовою оригіналу Акта о фактическом проживании с умершим лицом на день его смерти № 05 от 1 февраля 2021 года, виданого, мовою оригіналу коммунальным предприятием по ремонту и эксплуатации жилья № 2 Луганской народной республики, судом встановлено, що комісією у складі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підтверджено, що на момент смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , проживала ОСОБА_1 .

Довідкою № 05 від 01.02.2021 року виданою, мовою оригіналу - коммунальным предприятием по ремонту и эксплуатации жилья № 2 Луганской народной республики, підтверджується факт, що на момент смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , проживала ОСОБА_1 .

З копії домової книги слідує, що за адресою - АДРЕСА_1 , зареєстровані мешканці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Свердловським МВ УМВС України в Луганській області 3 листопада 1999 року заявник ОСОБА_1 з 5 жовтня 2003 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Надаючи оцінку документам, виданим на непідконтрольній Україні території, суд виходить з наступного.

Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р, м. Довжанськ є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив значну увагу аналізу подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи сформульовані в рішеннях Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про фактичне місце проживання осіб, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів фактичного проживання осіб на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Тому суд бере до уваги обставини, викладені в акті та довідці про фактичне проживання з померлим на день його смерті, виданих на непідконтрольній Україні території, та надає їм оцінку разом з іншими доказами по справі.

При цьому суд також враховує постанову Верховного Суду від 22.10.2018 по справі №235/2357/17 (провадження № К/9901/2383/17), висновки якої відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої інстанції, в якій Верховний Суд в подібній ситуації, зокрема, зазначає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Судом також встановлено, що відповідно до довідки № 1238-21-8/934 від 25 січня 2021 року виданої Марківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області Шатанець Т.В. перебуває на обліку в управлінні з січня 2015 року та отримує пенсію за віком по теперішній час, а ОСОБА_2 перебуває на обліку в управлінні з січня 2015 року та отримував пенсію за віком до 4 листопада 2020 року.

Підприємницькою діяльністю заявник не займається, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № 100747328 від 22 березня 2021 року.

З довідки від 2 червня 2021 року, виданої Марківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області, слідує, що розмір пенсії, яку отримував ОСОБА_2 за період з січня по листопад 2020 року щомісячно становила з 12311,78 грн. по 13666,08 грн.

Відповідно до довідки від 25 січня 2021 року № 7821 3681 2285 1845, виданої Марківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області, слідує, що розмір пенсії, яку отримувала ОСОБА_1 за період січень-грудень 2020 року щомісячно становить від 2000,00 до 2100,00 грн.

На час смерті ОСОБА_2 згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становив з 1 січня 2020 року - 1638,00 гривень, з 1 липня 2020 року 1712 гривень, з 1 грудня 2020 року 1769 гривень.

Як роз`яснено в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання призначення пенсії, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

При вирішенні заяви про встановлення факту перебування на утриманні суд враховує, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні.

Суд критично ставиться до посилань, вказаних у відзиві заінтересованої особи, щодо неможливості встановлення факту утримання заявника її чоловіком, посилаючись лише на сам факт наявності самостійного доходу в вигляді отримуваної пенсії за віком заявником, оскільки Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлює право членів сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (частина третя статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказаний спеціальний закон не пов`язує таке право особи із фактом наявності та розміром отримуваної ними пенсії.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 592/17552/18 (провадження № 61-8512св20), який в своїй постанові від 13 січня 2021 року за результатами розгляду касаційної скарги по справі з аналогічними правовідносинами зазначив, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно дослідили зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Судом встановлено, що одержувана заявником пенсія своїм розміром суттєво відрізняється від розміру пенсії її чоловіка (менша майже в сім разів). Документально підтверджена відсутність інших постійних джерел для існування та матеріальна допомога, яку отримувала заявник за життя чоловіка, щомісячний дохід якого у шість з половиною разів (13666,08 грн. проти 2100,00 грн.) перевищував порівняний з прожитковим мінімумом для непрацездатних осіб дохід самого заявника, дають цілком обґрунтовані підстави розцінювати матеріальну допомогу чоловіка як основне і постійне джерело засобів для існування заявника.

Таким чином, дослідивши, довідки про розміри пенсій, які отримували ОСОБА_2 та заявник ОСОБА_1 , та інші матеріали справи, суд приходить до висновку, що допомога з боку чоловіка для заявника об`єктивно була основним і постійним джерелом засобів до існування.

А відтак, враховуючи, що встановлення даного факту має для заявника юридичне значення та заявник не може в інший спосіб реалізувати свої права, оскільки на даний час позбавлена можливості в позасудовому порядку встановити факт перебування на утриманні чоловіка, приймаючи до уваги, що заявник з померлим перебувала в шлюбі та фактично сумісно з ним проживала, а також що дохід померлого в вигляді його пенсії за віком дійсно був основним і постійним джерелом засобів для існування заявника незалежно від її інших доходів, суд приходить до висновку, що факт перебування заявника на утриманні померлого годувальника підтверджено належними та допустими доказами, а тому заяву про встановлення факту перебування на утриманні слід повністю задовольнити.

Керуючись ст.ст.76, 81, 258, 259, 263-265, 319, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Скиртач Сергій Вікторович, адреса для листування: Луганська область, смт.Марківка, А/С 12, заінтересована особа: Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, яке зареєстроване за адресою: Луганська область, смт.Марківка, вул.Центральна, буд.20, про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка - задовольнити.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: Г.В. Булгакова