Постанова

Іменем України

25 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 761/6346/17

провадження № 61-11165св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Відділ Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у складі судді Савицького О. А. та постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Олійника В. І., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві (далі - ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві), Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог посилався на таке. Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2012 року, що набрало законної сили, стягнуто з Кредитної спілки «Либідь» (далі - КС «Либідь») на його користь заборгованість за договорами депозитного вкладу в розмірі 23 953,53 грн. Виконавчий лист від 17 квітня 2012 року № 2-851/11 на виконання зазначеного рішення суду направлено для вчинення дій у межах виконавчого провадження до ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві. У зв`язку з неналежним виконанням зазначеного рішення він звернувся до суду зі скаргою на рішення та дії державного виконавця. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 грудня 2013 року, що набрала законної сили, визнано неправомірними дії головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Чаргадзе Н. О. під час винесення постанови від 07 серпня 2012 року про відмову у відкритті виконавчого провадження № 33689172 та визнано неправомірною вказану постанову; визнано неправомірними дії державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Красуцької Г. Ю. під час винесення постанови від 11 березня 2013 року про закінчення виконавчого провадження № 34959128 та визнано неправомірною вказану постанову; визнано неправомірною бездіяльність начальника ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві під час здійснення контролю виконавчих дій у межах виконавчих проваджень № 33689172 та № 34959128.

Вказаними діями та бездіяльністю позивачу завданомайнової шкоди, яку він оцінив у 110 614,62 грн відповідно до положень статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Неправомірними діями та бездіяльністю позивачу також завдано моральної шкоди у розмірі 108 800 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за наявності та доведеності у преюдиційному судовому рішенні протиправної поведінки державних виконавців, яка полягає у неналежному виконанні судового рішення, позивач не надав доказів, які б підтверджували завдання йому майнової шкоди у вигляді коштів, які не стягнуто у межах примусового виконання рішення суду, недоотриманих відсотків, інфляційних втрат та упущеної вигоди, а також, що указані кошти є збитками у розумінні положень цивільного закону. Позивач не довів, що саме дії державних виконавців призвели до завдання йому майнової та моральної шкоди, а докази, на які він посилається, не підтверджують сукупності всіх необхідних складових для притягнення державної виконавчої служби до цивільно-правової відповідальності.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов у цій частині задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в особі Управління Державної казначейської служби України у місті Києві. У задоволенні іншої частини позову про відшкодування моральної шкоди відмовлено. У частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 з урахуванням невиправданої тривалості виконання судового рішення органами виконавчої служби, глибини фізичних та душевних страждань позивача, а також пережитого емоційного стресу, витрачених часу та зусиль, які були необхідні для захисту порушених прав зазнав моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню у відповідному розмірі за рахунок Державного бюджету України.

Водночас, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині вирішення вимог про відшкодування майнової шкоди, апеляційний суд виходив з того, що визначаючи розмір майнової шкоди, позивач виходив з розміру боргу КС «Либідь» відповідно до заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2012 року, з урахуванням недоотриманих відсотків, інфляційних втрат та упущеної вигоди, проте не надав доказів того, що заборгованість КС «Либідь» перед ним є розміром шкоди чи збитками, яких він зазнав, а матеріалами справи не встановлено, що через незаконні дії державних виконавців позивач безповоротно втратив можливість стягнути з боржника заборгованість за рішенням суду.

Апеляційний суд зазначив що до ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві, як до юридичної особи, не можуть переходити зобов`язання боржника за виконавчим документом, оскільки такі кошти можуть бути лише компенсаційними при доведенні вини. Визначаючи розмір майнової шкоди, позивач зазначив суму, яка не виконана за рішенням суду, і яка виконується.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині відшкодування майнової та моральної шкоди у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення справи, не надали належної оцінки тому, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 грудня 2013 року, яка набрала законної сили, дії та бездіяльність державних виконавців щодо невиконання рішення суду від 02 квітня 2012 року визнано неправомірними. Отже, встановлені обставини щодо протиправних дій державних виконавців є преюдиційними та доказуванню не підлягають. Суди не звернули уваги на зазначені обставини, не врахували, що рішення суду, за яким стягнуто на його користь грошові кошти, не виконується уже понад шість років, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, втратив можливість отримати дохід у розмірі 33 890,15 грн від розміщення коштів на відповідних рахунках у банках, отримати відсотки у розмірі 31 380,43 грн, зазнав інфляційних втрат на суму 21 390,51 грн.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції не врахував засад розумності, виваженості та справедливості.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та витребувано її матеріали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у червні 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2012 року, яке набрало законної сили, стягнуто з КС «Либідь» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами депозитного вкладу у загальному розмірі 23 953,53 грн.

17 квітня 2012 року позивачу видано виконавчий лист № 2-851/11, який направлено на виконання до ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві.

Постановою головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Чаргадзе Н. О. від 07 серпня 2012 року у відкритті виконавчого провадження № 33689172 з виконання указаного виконавчого листа відмовлено на підставі пункту 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з відсутністю інформації про код боржника-юридичної особи.

11 жовтня 2012 року позивач повторно направив на адресу ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві виконавчий лист № 2-851/11, за яким 30 жовтня 2012 року державним виконавцем Красуцькою Г. Ю. відкрито виконавче провадження № 34959128.

Проте надалі постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Красуцької Г. Ю. від 11 березня 2013 року виконавче провадження закінчено на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 грудня 2013 року, що набрала законної сили, визнано неправомірними дії головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Чаргадзе Н. О. при винесенні постанови від 07 серпня 2012 року про відмову у відкритті виконавчого провадження № 33689172 та визнано неправомірною вказану постанову; визнано неправомірними дії державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Красуцької Г. Ю. при винесенні постанови від 11 березня 2013 року про закінчення виконавчого провадження № 34959128 та визнано неправомірною вказану постанову; визнано неправомірною бездіяльність начальника ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві під час здійснення контролю за виконавчими діями у межах виконавчих проваджень № 33689172 та № 34959128.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов у частині відшкодування завданої моральної шкоди, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав лише для задоволення позову у зазначеній частині вимог.

Верховний Суд погоджується з таким висновком.

За змістом статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

З урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню також на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», чинного на час виникнення спірних відносин, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Частиною другою статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час, з яким позивач пов`язує винесення державним виконавцем неправомірних рішень та допущення бездіяльності, визначено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, з урахуванням вказаних норм законодавства дійшов правильного висновку про те, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи як шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала та причинний зв`язок між ними.

Предметом позову у цій справі є вимога ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої йому (на його думку) неправомірними рішенням та бездіяльністю державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві, у вигляді упущеної вигоди у розмірі 33 890,15 грн, відсотків у розмірі 31 380,43 грн, інфляційних втрат на суму 21 390,51 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що факт тривалого невиконання рішення суду, на який посилається позивач, як на підставу задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може безпосередньо ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з неможливістю його виконання не надано) остаточно не втрачена, а тому невиплачені позивачеві кошти на виконання судового рішення, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для відшкодування майнової шкоди є по суті правильними, у тому числі і з підстав недоведеності завдання позивачу відповідачем майнової шкоди.

Крім того, положеннями частини другої статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Отже, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Виходячи зі змісту частини першої статті 598, статей 599, 600, 604 - 609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання з боржника сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відсотки та інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а оскільки боржником у цьому зобов`язанні є КС «Либідь», то саме вона є належним суб`єктом, відповідальним за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а не державна виконавча служба.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права в частині вирішення вимоги про відшкодування майнової шкоди.

Не заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги про неправильність вирішення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди.

Касаційна скарга в цій частині мотивована тим, що розмір стягнутої судом суми на відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Проте ці як і інші доводи касаційної скарги зводяться до власного неправильного тлумачення позивачем норм права, незгоди з висновками судів щодо встановлення обставин справи, переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, рішення від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова суду апеляційної інстанції підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний