Справа № 462/323/20 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/2865/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 серпня 2020 року в складі судді Гедз Б.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів), Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Білої Ірини Володимирівни про зняття арешту з майна,-

встановила:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) та ПАТ КБ «Надра» про зняття арешту з майна.

Вимоги обгрунтовувала тим, що 15.12.2014 головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Германчук Р.В., на виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30.05.2014 про стягнення заборгованості з неї та ОСОБА_2 в розмірі 3 744 111, 51 грн. на користь ПАТ КБ «Надра», винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 45827344 з примусового виконання виконавчого листа №462/7198/13-ц від 26.09.2014, виданого Залізничним районним судом м. Львова. Того ж дня державним виконавцем, в рамках даного виконавчого провадження, винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на підставі якої 16.12.2014 державним реєстратором Львівського міського управління юстиції Гриб О.Б. внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 8097687.

22.06.2015 державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. З того часу стягувач правом повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання не скористався, а тому строк пред`явлення такого пропущений стягувачем.

Крім цього, 08.12.2016 Личаківський районний суд м. Львова ухвалив рішення у справі за її позовом до ПАТ КБ «Надра», яким розірвано договір поруки, укладений 13.06.2007 між нею та ВАТ «Надра» в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору № 008/45/07-Ф від 13.06.2007.

Враховуючи наведене, 26.11.2019 позивачка звернулася до відповідача із заявою про вчинення дій щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна, однак отримала відмову у знятті арешту з тих мотивів, що відсутні підстави передбачені ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» для його зняття. Накладений арешт в рамках виконавчого провадження, яке завершене, а матеріали якого знищені, з врахуванням пропуском банку можливості на повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання, порушує права позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, а вказаний арешт ніяк не зможе гарантувати належне виконання судового рішення про стягнення коштів.

Просила зняти арешт з майна, яке належить їй, накладений на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 15.12.2014 в рамках виконавчого провадження № 45827344 і припинити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 8097687.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 серпня 2020 року у позові ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів), Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Білої Ірини Володимирівни про зняття арешту з майна відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає рішення таким, що ухвалене без повного з`ясування дійсних обставин, що мають значення справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що 30 травня 2014 року Залізничним районним судом м. Львова ухвалено заочне рішення у справі № 462/7198/13-ц за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яким стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку 3 744 111 грн. 51 коп. заборгованості.

26.09.2014 Залізничний районний суд м. Львова видав виконавчий лист №462/7198/13-ц, з метою виконання якого державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 45827344 та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все її майно.

22.06.2015 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

04.10.2016 виконавчий лист № 462/7198/13-ц повторно пред`явлений стягувачем до виконання, перебував на виконанні у Залізничному ВДВС та 27.03.2017 року на підставі п. 2

ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» постановою державного виконавця Залізничного ВДВС м. Львів повернуто стягувачу.

В свою чергу, постанова державного виконавця про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження ВП № 45827344 виконана та 16.12.2014 внесено запис про державну реєстрацію обтяжень на все нерухоме майно ОСОБА_1 , номер запису про обтяження: 8097687.

При цьому, 08.12.2016 Личаківський районний суд м. Львова ухвалив рішення, яким розірвав договір поруки, укладений 13 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра» в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору №008/45/07-Ф від 13.06.2007.

Враховуючи наведене, позивачка 26.11.2019 зверталася у Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області із письмовою заявою про вчинення дій щодо реєстрації припинення обтяження арешту нерухомого майна з підстав припинення її зобов`язання у зв`язку із розірванням договору поруки відповідно до рішення суду та пропуском стягувачем строку пред`явлення виконавчого листа № 462/7198/13-ц до виконання, однак у знятті арешту відмовлено у зв`язку з відсутністю правових підстав для цього відповідно до статті 59 закону України «Про виконавче провадження». Роз`яснено, що у інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, відсутність механізму зняття арешту на майно відповідачем в загальному порядку, стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Звертає увагу, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Покликаючись на норми закону «Про виконавче провадження» в редакції закону від 1999 року та чинного на даний час зазначає, що стягувач правом повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання не скористався, тому арешт боржника, заборона його відчуження, порушують її права, як власника при наявності факту пропуску строку стягувачем на повторне подання виконавчого листа та відсутності підстав для поновлення судом такого строку.

Таким чином, накладений арешт в межах виконавчого провадження, яке завершене та матеріали якого знищені, з врахуванням пропуску банком можливості на повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання, порушує її права на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Учасники справи позивачка ОСОБА_1 , представники відповідачів Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів), Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Білої Ірини Володимирівни, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК У країни суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, необхідно розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Зважаючи на те, що підставою внесення обтяження на майно, яке належить ОСОБА_1 , є постанова державного виконавця про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, винесена в межах виконавчого провадження ВП №45827344 від 15.12.2014 з примусового виконання виконавчого листа №462/7198/13-ц виданого Залізничним районним судом м. Львова 26.09.2014 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» 3 744 111, 51 грн. заборгованості та 3 441,00 грн. судових витрат, заяву боржника ОСОБА_1 про зняття арешту з майна, яке їй належить, необхідно розглядати в порядку, визначному розділом VII ЦПК України, оскільки суд не вправі вирішити питання про зняття арешту покликаючись лише на ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує її права, як власника, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України, натомість із змісту позовної заяви про зняття арешут з майна, вбачається, що спору про право, між сторонами немає, таке право позивача ніким не оспорюється.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

З матеріалів справи встановлено, що 30 травня 2014 року Залізничний районний суд м. Львова ухвалив заочне рішення у справі № 462/7198/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнув солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» 3 744 111 грн. 51 коп. заборгованості та 3441,00 грн. судових витрат (а.с. 6).

Зі змісту даного рішення вбачається, що заборгованість зі ОСОБА_1 стягнута, як з поручителя на підставі договору поруки від 13 червня 2007 року, укладеного між нею та ВАТ КБ «Надра» в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору № 008/45/07-Ф від 13.06.2007 року.

Рішення набрало законної сили 11.08.2014.

26.09.2014 на виконання вказаного рішення Залізничний районний суд м. Львова видав виконавчий лист № 462/7198/13-ц,

15.12.2014 державний виконавець виніс постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 45827344 та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно позивачки ОСОБА_1 (а.с. 7-8).

При цьому, 22.06.2015 державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

04.10.2016 виконавчий лист № 462/7198/13-ц був повторно пред`явлений стягувачем до виконання, перебував на виконанні у Залізничному ВДВС, однак 27.03.2017 постановою державного виконавця Залізничного ВДВС м. Львів на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернутий стягувачу.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки 192197032 від 09.12.2019) постанова державного виконавця про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження ВП № 45827344 виконана та 16.12.2014 державним реєстратором Гриб О.Б. внесено запис державну реєстрацію обтяжень на все нерухоме майно ОСОБА_1 , номер запису про обтяження: 8097687.

В свою чергу, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08.12.2016 розірвано договір поруки, укладений 13 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра» в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору № 008/45/07-Ф від 13.06.2007 року.

26.11.2019 позивачка звернулася у Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області із письмовою заявою про вчинення дій щодо реєстрації припинення обтяження арешту нерухомого майна з підстав припинення її зобов`язання у зв`язку із розірванням договору поруки відповідно до рішення суду та пропуском стягувачем строку пред`явлення виконавчого листа № 462/7198/13-ц (а.с. 16).

Згідно відповіді заступника начальника Управління державної виконавчої служби Бассараба Т. від 24.12.2019/В-6/18268 позивачу відмовлено у знятті арешту у зв`язку з відсутністю правових підстав для цього відповідно до статті 59 закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено вичерпний перелік підстав, за яких державний виконавець вправі своєю постановою зняти арешт з майна боржника (а.с. 17).

Звертаючись із позовними вимогами, позивачка ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що накладений арешт в межах виконавчого провадження, яке завершене, а матеріали якого знищені, з врахуванням пропуском банку можливості на повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання, порушує її права на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відзиві на позовну заяву відповідач Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів), покликаючись на наявність відповідного виконавчого провадження та вчинені виконавчі дії, зазначає, що повернення виконавчого документу стягувачу на підставі ч. 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачає застосування наслідків завершення виконавчого провадження, встановлених ч. 1 ст. 50 закону, тобто зняття арешту накладеного на майно боржника.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV втратив чинність 05.01.2017 року на підставі Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 року № 1404-VIII).

Відповідно до перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 року № 1404-VIII) виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18), тлумачення пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», щодо того, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом, дозволяє зробити висновок, що цей строк застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом.

Таким чином, до правовідносин про примусове виконання судового рішення у даній справі застосовується порядок, передбачений Законом України «Про виконавче провадження» в редакції закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII, який набрав чинності 05.10.2016 та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Враховуючи наведене, колегія суддів не може погодитися із застосуванням місцевим судом положень Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р.

№ 606-XIV.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ст. 5 цього закону).

Відповідно до ч. 1, п. 2, ч. 2 ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ч.1, п. 2, ч. 2 ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження").

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1, ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Поряд з цим, позивачка ОСОБА_1 , вважаючи порушеними свої права, як власника майна на яке накладено арешт у межах виконавчого провадження, в суд зі скаргою на дії державного виконавця не зверталася.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Тобто, визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Відповідно до статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Під час вирішення такого спору з`ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно.

Відповідачами у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є стягувач і боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19).

В свою чергу, позивачка ОСОБА_1 не є відмінною від боржника у виконавчому провадженні особою та звернулася до суду не з позовом про визнання права власності на майно, яке перебуває під арештом, а про зняття арешту.

Так, статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано питання зняття арешту з майна, де у ч. 4 цієї статті визначено вичерпний перелік підстав для зняття арешту виконавцем з усього майна (коштів) боржника або його частини, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 Закону).

Згідно листа Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області від 04.12.2017 №9997, боржника ОСОБА_1 повідомлено, що постанову про закінчення виконавчого провадження у ВП № 52530592 державний виконавець не виносив, така від 27.03.2017 була винесена на підставі п. 2 ст. 37 «Про виконавче провадження», виконавчий документ повернуто стягувачеві, при цьому закон не передбачає зняття арешту з майна, як наслідок винесення постанови з наведених підстав (а.с. 77).

Іншими словами, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених статтею 37 ЗУ «Про виконавче провадження», не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом, державний виконавець підставно не знімав арешту, який був накладений з метою виконання рішення.

Відповідна постанова державного виконавця не оскаржувалася, докази її скасування в матеріалах справи відсутні.

В свою чергу, відповідно до положень ч. 1 ст. 433 ЦПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Враховуючи наведене, усі доводи сторони позивача стосовно того, що стягувач не скористався правом повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання пропустив, колегія суддів не перевіряє, оскільки такі можуть бути досліджені в порядку визначеному Розділом VI ЦПК України, при цьому позивачка звернулася до суду в порядку позовного провадження (Розділ ІII ЦПК України) з питанням, яке не стосується стоку пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Таким чином, незважаючи на наявність рішення суду, яким розірвано договір поруки, який фактично був підставою для ухвалення рішення про стягнення з позивачки заборгованості, а в подальшому винесення постанови про накладення арешту на майно, про зняття якого остання просить, колегія суддів бере до уваги те, що заочне рішення Залізничний районний суд м. Львова від 30 травня 2014 року у справі № 462/7198/13-ц, на виконання кого були відкриті відповідні виконавчі провадження, знаходиться у законній силі та підлягає виконанню.

Більше того, доказів про те, що позивачка ОСОБА_1 зверталася до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню та суд таку задовольнив, остання не подала.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до Розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 №1829/5, передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню.

Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

Обчислення строків зберігання документів проводиться з 01 січня року, наступного за роком завершення їх діловодством (наприклад, обчислення строку зберігання виконавчого провадження, яке завершене (виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання) у 2016 році, починається з 01 січня 2017 року.

Таким чином, оскільки виконавчий лист № 462/7198/13-ц після повторного пред`явлення, повернутий стягувачу постановою державного виконавця Залізничного ВДВС м. Львів від 27.03.2017 на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», обчислення строку зберігання починається з 01 січня 2018 року, тому такий не сплив станом на час подання позову чи розгляду справи в суді першої інстанції.

Разом з цим, будь яка офіційна інформація з цього приводу в матеріалах справи відсутня і на час її перегляду в апеляційному порядку.

Таким чином, з врахуванням наведених вище обставин та правовідносин, які склалися між сторонами, колегія суддів приходить переконання про те, що позивачка ОСОБА_1 не довела суду підставність своїх вимог стосовно відсутності підстав для продовження обтяження її майна.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 серпня 2020 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 лютого 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк