Справа № 183/5039/20
№ 2/183/1093/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)про визначення часток у спільному сумісному майні подружжя, визнання права власності на нерухоме майно, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за законом, часткове скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в :

15 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 10 лютого 1980 року Розсошивською сільською радою Великописарівського району Сумської області був зареєстрований шлюб між ним і ОСОБА_5 , актовий запис № 02. Після реєстрації шлюбі дружині присвоєне прізвище ОСОБА_5 .

У період шлюбу його дружиною ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу від 09 червня 1989 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Перещепинської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області за реєстровим № 248 був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я.

Право власності на житловий будинок зареєстроване в БТІ 05 липня 1989 року за реєстровим № 1897-14 за ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За життя заповіту вона не складала.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 1/2 частини вказаного вище житлового будинку.

Позивач вказує, що після смерті дружини він офіційно проживав за адресою: АДРЕСА_1 та працював на заводі, однак через ненормований робочий графік часто був відсутній вдома.

Проте, через шість місяців після смерті дружини його син ОСОБА_2 (відповідач) повідомив, що позивач не має жодних правових підстав (оскільки він не є власником спірного майна) перебувати у своєму будинку, в якому на той час проживав відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю.

Крім того, 14 серпня 2020 року позивачу стало відомо, що 22 травня 2013 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 183/2860/13-ц було ухвалене заочне рішення про розірвання шлюбу між ним і дружиною ОСОБА_5 , яке 28 серпня 2020 року за його заявою було скасоване.

У серпні 2020 року позивачу ОСОБА_1 стало відомо, що після смерті дружини ОСОБА_5 , спірний будинок, який був придбаний ними у шлюбі відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом перейшов у власність сина - відповідача ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 вказує, що 1/2 частина спірного житлового будинку є його приватною власністю, оскільки придбаний у шлюбі, а на іншу 1/2 частину відкрилась спадщина після смерті його дружини ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 зазначає, що єдиними спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 є він, син спадкодавця ОСОБА_2 (відповідач) та донька спадкодавця ОСОБА_6 , яка в свою чергу відмовилася від прийняття спадщини на користь брата ОСОБА_2 , частки кожного зі спадкоємців є рівними по 1/6, а тому вважає, що йому повинно належати 2/3 частини будинку (де 1/2 + 1/6).

В результаті видачі нотаріусом Повару ОМ. Свідоцтва про право на спадщину на весь будинок, були порушені права позивача як власника належної йому частини спірного будинку.

В зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просив суд:

-визначити частки ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спільній сумісній власності подружжя рівними, а саме по 1/2 частині за кожним в житловому будинку, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., саманний обкладений цеглою, критий шифером, з прилягаючими до нього надвірними будовами: сарай «Б», погріб «В», вбиральня «Г», водоколонка - І, який розташований по АДРЕСА_1 ;

- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане на імя ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., саманний обкладений цеглою, критий шифером, з прилягаючими до нього надвірними будовами: сарай «Б», погріб «В», вбиральня «Г», водоколонка - І, який розташований по АДРЕСА_1 ;

- скасувати частково в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., саманний обкладений цеглою, критий шифером, з прилягаючими до нього надвірними будовами: сарай «Б», погріб «В», вбиральня «Г», водоколонка - І, який розташований по АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинку загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., саманний обкладений цеглою, критий шифером, з прилягаючими до нього надвірними будовами: сарай «Б», погріб «В», вбиральня «Г», водоколонка - І, який розташований по АДРЕСА_1 , в порядку спільної сумісної власності та в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 17 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків, а саме долучення квитанції, що підтверджує сплату судового збору в сумі 2 522,40 грн.

05 жовтня 2020 року ОСОБА_1 на виконання даної ухвали звернувся до суду з заявою, відповідно до якої усунув недоліки позову.

Ухвалою суду від 01 грудня 2020 року відкрите провадження у справі.

Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 26 березня 2021 року ОСОБА_1 в задоволенні заяви про відвід судді відмовлено.

Ухвалою суду від 20 квітня 2021 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 24 червня 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи - Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Позив ач ОСОБА_5 ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовні заяві, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

Представник третьої особи - Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив слухати справу без його участі.

Заслухавши сторін, дослідивши надані учасниками справи письмові докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що10 лютого 1980 року Розсошивською сільською радою Великописарівського району Сумської області був зареєстрований шлюб між ним і ОСОБА_5 , актовий запис № 02. Після реєстрації шлюбі дружині присвоєне прізвище ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 10 лютого 1980 року.

У період шлюбу дружина позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу від 09 червня 1989 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Перещепинської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області за реєстровим № 248 придбала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я.

Право власності на житловий будинок зареєстроване в БТІ 05 липня 1989 року за реєстровим № 1897-14 за ОСОБА_5 .

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 09 січня 2018 року виконавчим комітетом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 06, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 09 січня 2018року, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50902007 від 13 лютого 2018 року, інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63750652 від 01 березня 2021 року.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне їй майно.

За життя ОСОБА_5 заповіту не складала, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за вих. № 348 (дату ідентифікувати неможливо).

Встановлено, що на день смерті ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 одна, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за вих. № 347 (дату ідентифікувати неможливо).

Спадкова справа № 39/2018 після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 заведена 13 лютого 2018 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. (номер у спадковому реєстрі 62001812), що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50902007 від 13 лютого 2018 року, інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63750652 від 01 березня 2021 року.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 у встановлений законом строк до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини не звертався, в той же час з заявою про прийняття спадщини, а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом спадкове майно після смерті ОСОБА_5 звернувся відповідач ОСОБА_2 (син спадкодавця) та дочка померлої ОСОБА_6 , яка відмовилася від своєї частки у спадщині на користь відповідача ОСОБА_2 (сина спадкодавця).

Встановлено, що Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області відповідачу ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_3 від 12 вересня 2018 року за реєстровим № 783, номер у спадковому реєстрі: 62978746, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63750652 від 01 березня 2021 року.

В той же час, позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні посилався на те, що видача державним нотаріусом відповідачу ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на весь будинок, були порушені його права як власника належної йому 1/2 частини спірного будинку, придбаного у період шлюбу.

Відповідач ОСОБА_8 в свою чергу не заперечував того факту, що йому було відомо про факт придбання спірного нерухомого майна батьками в шлюбі, зокрема наявності факту реєстрації позивача ОСОБА_1 у вказаному домоволодінні, проте відповідач наголошував на тому, що його батько понад 10 років не проживає у вказаному житловому будинку, що підтверджується актом не проживання від 30 грудня 2020 року.

Позивач заперечував проти складеного акту про його не проживання, оскільки після смерті дружини він проживав в будинку та працював на заводі, однак через ненормований робочий графік часто був відсутній вдома.

Зокрема судом також встановлено, що заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2013 року у справі № 183/2860/13-ц шлюб між позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_5 розірваний.

Зазначене рішення ухвалою Новомосковського міськрайонного суду дніпропетровської області від 28 серпня 2020 року скасоване та ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року провадження у справі закрите у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вирішуючи спір в частині вимог про визначення часток у спільному сумісному майні, суд дійшов до такого висновку.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Конституція України у ст. 41 проголошує, що «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Заст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. ст. 16, 17 ЗУ «Про власність» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) майно нажите подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України ( який діяв з відповідними змінами з 1969 року по 2004 рік). Майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Статтями 112, 118 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, що діяли на час набуття спірного нерухомого майна у власність, майно набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У частині першій статті 22 КпШС України передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Положеннями статті 29 КпШС України було встановлено порядок поділу майна подружжя.

Вказані норми КпШС кореспондуються з нормами, які містяться в ст.ст.60,70,71 СК України, який діє на даний час.

Так, відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, наведеними вище нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Зазначене свідчить про те, що спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні.

На підставі ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

На підставі ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі з частки спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними.

При цьому суд враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3, 4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що частки ОСОБА_1 і померлої ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності є рівними, тобто кожному з них на праві спільної сумісної власності належить по 1/2 частці житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я.

У зв`язку з наведеним, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання в частині вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за законом, скасування відомостей про реєстрацію права власності на нерухоме майно, суд зазначає наступне.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити, якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності.

Згідно з п. 224 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні.

Як вже встановлено, частка спадкодавця ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на спірне спадкове нерухоме майно становить 1/2 частки.

У визначений законом строк із заявами про прийняття спадщини до Новомосковської районної державної нотаріальної контори звернулися відповідач ОСОБА_2 син (спадкодавця) та донька спадкодавця ОСОБА_6 , що підтверджується матеріалами спадкової справи № 39/2018, заведеної 13 лютого 2018 року після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 як чоловік померлої є спадкоємцем першої черги спадкування за законом

Таким чином, після смерті ОСОБА_5 частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, а саме по 1/6 за кожним.

В той же час, з матеріалів спадкової справи вбачається, що донька спадкодавця ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відмовилася від своєї частки у спадщині на користь відповідача ОСОБА_2 (сина спадкодавця), у зв`язку з чим, його частка у спадщині становить 2/6.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неоохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

На підставі ст. 1216 ЦК України,спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі ст. 1258 ЦК України,1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Якщо на спадкоємця за заповітом, який відмовився від прийняття спадщини, було покладено заповідальний відказ, обов`язок за заповідальним відказом переходить до інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, і розподіляється між ними порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

В той же час, судом встановлено, що Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області відповідачу ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_3 від 12 вересня 2018 року за реєстровим № 783, номер у спадковому реєстрі: 62978746, на весь житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63750652 від 01 березня 2021 року.

Водночас видача державним нотаріусом оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом на весь будинок, порушує права позивача ОСОБА_1 як власника належної йому 1/2 частини спірного будинку, придбаного у період шлюбу зі спадкодавцем ОСОБА_5 .

В судовому засіданні сторонами не заперечувався той факт, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_2 зареєстроване право власності на підставі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я.

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом (стаття 1301 ЦК України). Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 67 ЗУ «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням - кожному з них окремо.

Згідно з п. 4.14 глави 10 Інструкції Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребуються документи, які підтверджують вказані факти.

Пунктом 4.15 глави 10 Інструкції Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно з роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_3 від 12 вересня 2018 року за реєстровим № 783, номер у спадковому реєстрі: 62978746, видане Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки під час його видачі нотаріус не перевірив належним чином, що спірне нерухоме майно перебувало у спільній сумісній власності позивача ОСОБА_1 та спадкодавця ОСОБА_5 .

Суд враховує актуальну практику Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, висвітлену станом на березень 2021 року щодо захисту права власності та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме:

«1. Щодо залучення державного реєстратора як відповідача

Спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору.

Якщо спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень, - цей спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Під час дослідження судом обставин існування в особи права власності необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

2. Щодо скасування рішення державного реєстратора

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV (у редакції, чинній з 16.01.2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 Закону № 1952-IV, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 Закону № 1952-IV) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

3. Інше

Державній реєстрації підлягає заявлене право, державна реєстрація якого здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, установлених законом, зокрема за заявою про державну реєстрацію прав, поданою особою, за якою здійснюється реєстрація права.

Тобто відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача».

Суд вважає, що державний реєстратор, керуючись приписами діючого законодавства, дотримався вимог закону при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, тобто відповідачем ОСОБА_2 , однак це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача ОСОБА_1 .

Доводи відповідача ОСОБА_2 щодо дійсності свідоцтва про право на спадщину, в тому числі законності державної реєстрації його права власності на спірний житловий будинок не ґрунтуються на нормах закону, а тому не спростовують висновків суду.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, суд зазначає наступне.

Як вже встановлено вище та не заперечувалося позивачем ОСОБА_1 , останній не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Зважаючи на те, що позивач не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, в тому числі з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частки спадкового нерухомого майна, суд вважає вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті дружини передчасними та вважає за необхідне роз`яснити позивачу про його право оформити право власності на 1/6 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті дружини - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувшись до відповідної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Інші доводи сторін суд до не приймає до уваги, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Аналізуючи вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_3 від 12 вересня 2018 року за реєстровим № 783, номер у спадковому реєстрі: 62978746, видане Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а в задоволенні іншої частини вимог, - відмовити.

На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 3 363,20 грн. за три вимоги (по 840,80 грн. за кожну), в той же час, позов задоволено частково, в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом в позові відмовлено, а тому відповідач повинен відшкодувати позивачу судові витрати у розмірі 2 522,40 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 6-10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)про визначення часток у спільному сумісному майні подружжя, визнання права власності на нерухоме майно, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за законом, часткове скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, - задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я, - спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_3 від 12 вересня 2018 року за реєстровим № 783, номер у спадковому реєстрі: 62978746, видане Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я, з одночасним визнанням права власності:

-на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я - за ОСОБА_1 (в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя);

-на 2/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я - за ОСОБА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 522,40 грн. (дві тисячі п`ятсот двадцять дві грн. 40 коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що він має право оформити право власності на 1/6 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті дружини - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувшись до відповідної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Учасники справи:

-позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

-третя особа: Новомосковська районна державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), , місцезнаходження за адресою: 51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, площа Героїв, буд. 1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 02 липня 2021 року.

Суддя Д.І. Городецький