Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.02.2021 Справа №607/100/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Сливка Л.М.

за участі секретаря судового засідання - Хамелко О.Ю.,

позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Худої Ірини Романівни, відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Карпи Марії Михайлівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 пред`явила до суду позов до відповідача ОСОБА_2 , у якому з урахуванням заяви про уточнених позовних вимог просить встановити факт проживання її та ОСОБА_2 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з 20 січня 2017 року по 03 травня 2017 року; здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частку автомобіля OPEL VIVARO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вантажний об`єм двигуна 1995 см.куб., 2007 року випуску та на 2/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у червні 2016 року познайомилася із відповідачем, а 28 серпня 2016 року вони заручилися та планували офіційне одруження, після чого вона їздила до ОСОБА_2 у гості в Італійську Республіку, де він періодично працював. Також, із серпня 2016 року відповідач ОСОБА_2 періодично приїжджав на Україну та проживав у неї, з цього часу вони вели спільний бюджет та спільно здійснювали покупки. Після переїзду відповідача на постійне місце проживання в Україну, вони прийняли спільне рішення проживати разом, у зв`язку із чим, з 20 січня 207 року почали проживати однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, у належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . З того часу, вони почали вести спільний побут, господарство та спільний бюджет.

Також, у них були спільні витрати, вони придбавали майно, техніку для потреб їх сім`ї, сплачували кошти за комунальні послуги, завершували розпочате чоловіком будівництво. Вони разом ходили у гості, приймали у себе її та відповідача родичів, дбали один про одного як духовно так і матеріально, робили подарунки один одному, піклувалися один про одного у разі хвороби та недуги, всі кошти які нам надходили з різних джерел складали у спільний бюджет для майбутнього їх використання в інтересах їх сім`ї, планували одруження. Оскільки, відповідач ОСОБА_2 на той час не мав постійних доходів то вони жили на ті грошові кошти які вона отримувала та спільно ними розпоряджалися за потребами. На той час, вона працювала на посаді проректора з науково-методичної роботи у Бучацькому інституті менеджменту і аудиту. Відтак, з 20 січня 2017 року по 03 травня 2017 року вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 04 травня 2017 року зареєстрували шлюб у Тернопільському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Головного територіального органу управління юстиції у Тернопільській області. У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також, вважає, що підтвердженням факту спільного проживання однією сім`єю слугують квитанції, зокрема: від 16 березня 2017 року про оплату нею благодійного внеску на суму 300 гривень за проведення операції відповідачу ОСОБА_2 , яка відбувалася у Тернопільській міській комунальній лікарні швидкої допомоги; квитанція від 06 березня 2017 року, згідно якої вона ( ОСОБА_1 ) оплатила штраф, накладений на відповідача ОСОБА_2 за порушення правил дорожнього руху у сумі 425 гривень. Крім цього, підтвердженням факту спільного проживання є електронний квиток на ім`я відповідача з Львова до Верони на 3 квітня 2017 року, та зворотній з Верони до Львова на 7 квітня 2017 року. На думку позивачки, вказані виписки підтверджують, що факт ведення спільного побуту, а також те, що їх спільне проживання було як у сімейної пари чоловіка та дружини, зі спільними планами та витратами. На початку лютого 2017 року вони із відповідачем прийняли рішення про купівлю для сім`ї автомобіля, домовившись його зареєструвати на двох як співвласників, оскільки грошові кошти на його придбання надали порівну по 3500 доларів США. Однак, 17 лютого 2017 року відповідач, взявши їх спільні грошові кошти, сам поїхав на авторинок та купив транспортний засіб OPEL VIVARO, 2007 року випуску, оформивши право власності на вказаний автомобіль лише на себе. Додатковим підтвердженням того, що на момент купівлі транспортного засобу у неї були грошові кошти у вищевказаних сумах є розписка від ОСОБА_6 , котрий 17 січня 2017 року повернув їй взяті попередньо у позику 3000 євро. Звернувшись до відповідача із проханням зазначити її співвласником вказаного автомобіля, він запропонував сплатити йому ще 3500 доларів США, після чого перереєструє авто на її ім`я. На підтвердження вказаного написав письмову розписку від 27 травня 2017 року. Також у відповідача у АДРЕСА_3 завершувалося будівництво будинку. Вони вкладали значні грошові кошти у завершення будівництва та готували документи для введення будинку в експлуатацію. 02 вересня 2017 року ОСОБА_2 зареєстрував на своє ім`я житловий будинок загальною площею 208,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 . За вказаних обставин, позивачка вважає, що транспортний засіб OPEL VIVARO, 2007 року випуску та житловий будинок загальною площею 208,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 є їх із відповідачем спільною сумісною власністю. При цьому, позивачка вважає, що оскільки фінансову участь у будівництві вказаного житлового будинку вона брала від 20 січня 2017 року, однак саме будівництво було розпочате раніше, проте, за час їх спільного проживання завершували будівництво та вводили будинок в експлуатацію, їй належить 2/10 частки вказаного житлового будинку. З цих підстав, та покликаючись на ст. ст. 70, 71, 74 Сімейного кодексу України, позивачка просить позов задовольнити: встановити факт проживання її ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з 20 січня 2017 року по 03 травня 2017 року; здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частку автомобіля OPEL VIVARO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вантажний об`єм двигуна 1995 см.куб., 2007 року випуску та на 2/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 лютого 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позов, у якому заперечує проти викладених у позові обставин покликаючись на те, що тривалий час він перебував на заробітках в Італійській Республіці. В червні 2016 року він, будучи в Україні, познайомився із позивачкою і вони почали підтримувати дружні стосунки. 11 червня 2016 року приїхав в Україну і перебував тут до 16 червня 2016 року. Також, з цього часу він кілька разів, на нетривалий час, приїжджав до дому і зустрічався із позивачкою. Зокрема приїжджав у період: з 17 липня 2016 року по 22 липня 2016 року; з 28 серпня 2016 року по 02 вересня 2016 року; з 20 січня 2017 року по 03 квітня 2017 року. Остаточно повернувся з Італії в Україну 07 квітня 2017 року. Також зазначає, що за цей період часу позивачка також приїжджала до нього в гості в Італійську Республіку. Щодо твердження позивачки про спільне проживання та ведення бюджету вже, починаючи з 20 січня 2017 року, зазначає, що по приїзду з Італії в кінці січня 2017 року, він поїхав жити до моїх батьків у с. Настасів, Тернопільського району, Тернопільської області. Відповідач стверджує, що впродовж двох місяців, вони дійсно проводили багато часу разом, однак це не були стосунки подружжя. При цьому вказує, що почав проживати у відповідачки після повернення в Тернопіль, з 07 квітня 2017 року, а 04 травня 2017 року вони зареєстрували шлюб. Сімейне життя після реєстрації шлюбу тривало три дні, оскільки 07 травня 2017 року позивачка не впускала його додому, а 31 березня 2017 року ним була подана позовна заява про розірвання шлюбу. Відповідач заперечує факт того, що автомобіль марки OPEL VIVARO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, придбаний за спільні кошти, оскільки, за його твердженнями, ще живучи в Італійській Республіці, він через оголошення самостійно почав шукати для себе автомобіль та приїхавши в Україну 17 лютого 2017 року він за свої особисті кошти придбав вказаний автомобіль. Також, відповідач не погоджується із викладеними позивачкою обставинами з приводу складеної ним розписки, оскільки у даній розписці ним не зазначено на кого він має намір перереєструвати автомобіль. Проте, із вказаної розписки слідує, що позивачка винна йому гроші в сумі 3500 доларів США і, за умови їх повернення, він перереєструє на когось машину. Доказів про повернення йому вказаної суми грошей позивачкою не надано. Крім цього, позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вони разом завершували розпочате ним будівництво житлового будинку в селі Настасів, Тернопільського району, Тернопільської області. При цьому, спірний будинок не зареєстрований за ним на праві власності, оскільки, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності на вказаний будинок зареєстровано за його батьком ОСОБА_7 . За вказаних обставин відповідач стверджує, що позивачка не надала суду жодного доказу, який би вказував, що спірне майно набуте ними як подружжям за спільні кошти чи спільною працею за час спільного проживання. Оскільки самого факту придбання майна навіть у шлюбі недостатньо, щоб вважати його спільною сумісною власністю, натомість, вони не придбавали нічого разом як подружжя, а тим більше не придбавали жодного майна ще до реєстрації шлюбу. З цих підстав відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

10 липня 2020 року судом закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду, про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Худа І.Р. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. При цьому, позивачка вказала, що познайомилася із відповідачем у червні 2016 року, на той час він працював в Італійській Республіці та періодично приїжджав в Україну. Згодом їх спілкування стало тіснішим, і вони вирішили проживати разом, у зв`язку із чим відповідач повернувся в Україну та з кінця січня 2017 року почав проживати у неї. Вони вели спільний побут, мали спільний бюджет, робили спільні покупки, та за спільні кошти у лютому 2017 року придбали автомобіль OPEL VIVARO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який відповідач зареєстрував за собою. Незважаючи на те що вони не реєстрували шлюб, відносини між ними були притаманні подружжю, вони піклувалися одне про одного, купляли подарунки, ходили в гості, приймали у себе спільних родичів.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Карпа М.М. у судовому засіданні заперечили проти позову та просили відмовити у його задоволенні. При цьому, відповідач пояснив, що до січня 2017 року між ним та позивачкою були хороші відносини, 03 лютого 2017 року він переїхав до позивачки і вони почали проживати разом, проте вступати у зареєстрований шлюб він не хотів, у зв`язку із негативним досвідом від його попереднього шлюбу. Проте, стверджував, що автомобіль OPEL VIVARO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску придбано ним за свої особисті грошові кошти, а тому вказаний транспортний засіб не може вважатися спільним майном подружжя та не підлягає поділу, а житловий будинок, що знаходиться у с. Настасів, Тернопільського району, Тернопільської області побудований за кошти його батьків.

Судом установлено:

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 вступили у зареєстрований шлюб 04 травня 2017 року.

05 вересня 2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що складено актовий запис №64 Тернопільського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, яким 05 вересня 2017 року видане свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 , про що 15 березня 2018 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області складено актовий запис №557 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 .

Згідно викладених у позові обставин, які підтримані позивачкою у судовому засіданні, з 20 січня 2017 року по 03 травня 2017 року вона із відповідачем проживати разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 вказала, що є сусідкою позивачки ОСОБА_1 , проживають на одному поверсі, пам`ятає, що відповідач ОСОБА_2 почав проживати у ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 взимку 2017 року, точної дати не пригадує. Після того, як вони почали проживати разом, придбали транспортний засіб - бус білого кольору. Проте, у якому статусі вони спільно проживали, та чи проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, не може стверджувати.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні вказав, що є двоюрідним братом позивачки, що йому відомо про те, що позивачка із відповідачем почали зустрічатися приблизно з кінця літа - початку осені 2016 року. Через деякий час, відповідач ОСОБА_2 зробив позивачці пропозицію одружитися, на котру вона погодилася. Наприкінці січня 2017 року ОСОБА_2 приїхав в Україну із Італійської Республіки, де він перебував на заробітках, і почав проживати у позивачки за адресою: АДРЕСА_2 . З того часу, вони вели спільний побут та бюджет. Також, взимку 2017 року вони придбали транспортний засіб автомобіль OPEL VIVARO, який відповідач зареєстрував за собою. Через деякий час ОСОБА_10 та ОСОБА_11 офіційно зареєстрували шлюб.Також, він допомагав позивачці збирати необхідні документи щодо реєстрації будинку відповідача у с. Настасів, надавв їй консультації з пиводу оформлення таких документів.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що знайома із позивачкою ОСОБА_1 дуже давно, товаришують приблизно 20 років, а відповідача знає як її чоловіка. Дуже зраділа, що у позивачки налагодилось особисте життя, заїжджала в гості до позивачки на початку лютого 2017 року, в той час ОСОБА_2 вже проживав у квартирі ОСОБА_11 . У житлі були його речі, одяг, взуття, він поводив себе як господар помешкання. Після наступного її візиту в гості до позивачки та відповідача взимку 2017 року у них гостювала сестра ОСОБА_2 із дітьми. У неї склалося враження про ОСОБА_10 як про хорошу людину, при цьому, відносини між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 були як у нормальної сім`ї. Тоді ж взимку, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 придбали транспортний засіб, їй не відомо на кого він зареєстрований, проте ОСОБА_2 постійно наголошував «Ми купили автомобіль».

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні вказала, що є рідною сестрою відповідача ОСОБА_2 . Знайома із позивачкою ОСОБА_14 із 2016 року, знає, що ОСОБА_11 їздила до ОСОБА_10 в Італію. Пізніше, коли він повернувся в Україну почав проживати у ОСОБА_11 . Знає про відносини ОСОБА_1 та її брата ОСОБА_2 лише зі слів брата,. Зі слів ОСОБА_10 їй відомо, що ОСОБА_11 завагітніла ще до реєстрації шлюбу, потім між ними виникли спори з приводу грошових коштів, та незадовго після офіційного одруження вони розірвали шлюб. За словами брата, позивачка вимагала від нього гроші. При купівлі автомобіля свідок присутня не була, однак, знає, що брат, повернувшись з Італії мав власні заощадження. Також вказала, що житловий будинок по АДРЕСА_3 будували її з відповідачем батьки. Ні ОСОБА_1 , ні її брат ОСОБА_2 не мають жодного відношення до вказаного житлового будинку. Жодних коштів, ні брат, тим більше ОСОБА_11 , на будівництво вказаного житлового будинку не надавали.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_15 вказав, що є двоюрідним братом відповідача ОСОБА_2 . Знає, що сторони разом проживали дуже короткий період. Спочатку вони проживали без шлюбу, незадовго одружилися, але вже через декілька місяців розірвали шлюб. Свідок позичав у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 3500 євро, приблизно на два місяці, та повернув їх ОСОБА_2 , коли він вже проживав у позивачки. Коли він привіз позичені грошові кошти, в гості у помешкання не заходив, тому йому не відомо у яких відносинах проживали ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . Будинок у с. Настасів побудували виключно батьки ОСОБА_10 за свої кошти, це їх будинок, і ОСОБА_10 не має до нього жодного відношення. Почали будівництво вказаного будинку близько двадцяти років назад.

Свідок ОСОБА_16 повідомив суду, що ОСОБА_2 придбав у нього спірний автомобіль OPEL VIVARO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, вартістю 7000 євро. Про продаж автомобіля вони домовлялися по телефону, оскільки відповідач подзвонив йому по оголошенню. Так, він із відповідачем вели перемовини про те, що, якщо протягом одного місяця йому не вдасться продати зазначений транспортний засіб, то він залишить його для ОСОБА_2 за ціною 7000 євро. Так, на початку лютого вони домовилися про зустріч, і свідок приїхав до відповідача на АДРЕСА_3 . Відповідач вийшов із жінкою, проте, чи перебували вони у зареєстрованому шлюбі, та чи були у них діти, йому невідомо. Так, за вказаний автомобіль відповідач сплатив йому 7000 євро і в лютому 2017 році машину переоформили на ОСОБА_2 .

На підтвердження факту спільного із відповідачем проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, позивачкою надано копію виписки по її ( ОСОБА_1 ) банківській картці, з якої убачається, що із банківської картки ОСОБА_1 16 березня 2017 року здійснювався платіж у сумі 300 гривень на рахунок Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги (а.с. 22).

Як слідує із дубліката квитанції №0.0.726241742.1 виданої 16 березня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у сумі 300 гривень сплачено в якості благодійного внеску ОСОБА_2 на користь Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги (а.с.26).

За твердженням позивачки, факт її проживання із відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується тим, що нею придбавались для відповідача авіа квитки на суму 5664 гривень.

Так, із виписки по банківській картці ОСОБА_1 убачається, що із вказаної картки 30 березня 2017 року було оплачено вартість авіаквитків у сумі 5664 гривень (а.с. 21).

Згідно наявної у матеріалах справи копії електронного квитка - Маршрутної квитанції пасажира, на ім`я ОСОБА_17 придбавався авіаквиток у м. Верона, дата вильоту - 03 квітня 2017 року, дата повернення - 07 квітня 2017 року.

Проте, дата придбання квитка та ким оплачено послуги у даному електронному квитку не зазначена.

Відтак, суд вважає неспроможним даний доказ.

Наданими позивачкою доказами підтверджується факт того, що сторони вели спільний бюджет, проте, доказів щодо того, що позивачка з відповідачем почали проживати однією сім`єю саме із 20 січня 2017 року, суду не надано.

Із наданих у судовому засіданні показів свідків, судом установлено, що сторони проживали разом з 03 лютого 2017 року, мали відносини притаманні подружжю, що у судовому засіданні не заперечено і відповідачем ОСОБА_2 .

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що з 03 лютого 2017 року по 03 травня 2017 року сторони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, не перебували в інших шлюбах та проживали однією сім`єю як чоловік та жінка.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Отже, предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім`ї; спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків.

Відповідно ст. 3 ч. 2 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 21 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`ю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

За правилами частини першої статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно з частиною другою статті 74 Сімейного кодексу України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до статті 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Суд визнає доведеним факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_17 у період із 03 лютого 2017 року по 03 травня 2017 року, однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , автомобіль марки OPEL VIVARO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, тип спеціалізований вантажний фургон малотоннажний - В зареєстрований на праві власності за ОСОБА_17 від 17 лютого 2017 року.

Таким чином, вказаний автомобіль придбано за час спільного проживання сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_17 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Суд вважає неспроможними доводи відповідача про те, що спірний транспортний засіб OPEL VIVARO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску придбаний ним за власні кошти, як такі, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Заперечення відповідача зводяться до того, що внаслідок його перебування за кордоном, а саме в Італійській Рспубліці, де він працював, у нього були наявні грошові кошти на придбання транспортного засобу, який він купив одразу після приїзду в Україну, натомість, у позивачки коштів не було, у зв`язку із чим, він заперечує факт надання нею грошових коштів у сумі 3500 євро, що складає половину вартості придбаного транспортного засобу.

Суд ставить під сумнів дані твердження відповідача та оцінює їх критично.

Так, як із наданих Головним управлінням ДПС у Тернопільській області на ухвалу суду про витребування доказів Відомостей з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, з першого кварталу 2017 року по третій квартал 2017 року убачається, що позивачка ОСОБА_1 отримувала доходи у вигляді заробітної плати у Бучацькому інституті менеджменту і аудиту, розмір якої склав: 9600 гривень - за перший квартал, 9600 гривень - за другий квартал та 5097,71 гривень - за третій квартал. Також, у третьому кварталі 2017 року позивачка ОСОБА_1 отримала дохід у вигляді заробітної плати у Тернопільському національному економічному університеті, розмір якого - 1856,49 гривень.

Наявною у матеріалах цивільної справи копією трудової книжки серії НОМЕР_5 , виданої на ім`я ОСОБА_1 стверджується, що у період із 12 грудня 2016 року по 18 липня 2017 року ОСОБА_18 працювала на посаді проректора з науково методичної роботи у ПВНЗ «Бучацький інститут менеджменту і аудиту»; з 05 вересня 2017 року працює на посаді доцента кафедри економічної кібернетики та інформатики Тернопільського національного економічного університету.

Крім цього, як убачається із наявної у матеріалах справи копії розписки, 17 січня 2017 року ОСОБА_6 повернув ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 3000 євро, яку він позичив у ОСОБА_1 , згідно розписки від 18 серпня 2016 року.

Як стверджує позивачка, на її вимогу про здійснення реєстрації транспортного засобу на двох співвласників - неї та відповідача, ОСОБА_2 вимагав у неї сплати коштів у сумі 3500 євро.

На підтвердження зазначеного позивачкою надано копію розписки ОСОБА_2 від 27 травня 2017 року, з якої убачається, що ОСОБА_17 зобов`язався переписати автомобіль марки «Опель», реєстраційний номер НОМЕР_1 , після того, як ОСОБА_1 поверне йому грошові кошти у сумі 3500 доларів США.

Однак, суд не бере до уваги вказану розписку, оскільки із її змісту неможливо встановити, на кого відповідач зобов`язався перереєструвати вказаний транспортний засіб.

В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відтак, з огляду на те, що транспортний засіб OPEL VIVARO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску придбаний за час спільного проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний транспортний засіб придбано ним за його особисті кошти, виходячи із визначеної частиною 1 статті 74 Сімейного кодексу України презумпції спільності майна набутого чоловіком та жінкою, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, суд вважає доведеним факт того, що спірний автомобіль OPEL VIVARO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, суд приходить до переконання, що оскільки спірний автомобіль OPEL VIVARO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску є спільною сумісною власністю сторін, він підлягає розподілу в рівних частинах відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, відтак, вимога позивачки про визнання за нею право власності на: 1/2 частку автомобіля OPEL VIVARO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску підлягає до задоволення.

Щодо вимоги про визнання за позивачкою права власності на 2/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 28 листопада 2019 року за №190698502, житловий будинок, загальною площею 208,9 кв.м., загальною площею 162,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , 02 вересня 2017 року зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_7 .

Відтак, спірний житловий будинок зареєстровано на праві приватної власності за третьою особою - ОСОБА_7 , жодних доказів на підтвердження того, що вказаний житловий будинок набутий подружжям ОСОБА_14 та ОСОБА_17 за час шлюбу, суду не надано, як і доказів того, що позивачка надавала кошти на будівництво житлового будинку.

Право власності ОСОБА_7 на житловий будинок загальною площею 208,9 кв.м., загальною площею 162,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 зареєстроване у встановленому законом порядку та ніким не оскаржувалося.

За вказаних обставин, оскільки позивачкою не доведено, що житловий будинок загальною площею 208,9 кв.м., загальною площею 162,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 є спільним майном подружжя, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , відтак, у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.

Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги до часткового задоволення шляхом встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_17 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з 03 лютого 2017 року по 03 травня 2017 року та визнання за ОСОБА_14 права власності на 1/2 частину автомобіля марки OPEL VIVARO, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя.

За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя - задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_17 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з 03 лютого 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати за ОСОБА_14 право власності на 1/2 частину автомобіля марки OPEL VIVARO, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя.

Стягнути із ОСОБА_17 на користь ОСОБА_1 1536,80 гривень судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного судового рішення 26 лютого 2021 року.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса місця проживання - АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_17 , зареєстрована адреса місця проживання - с. Настасів, Тернопільського району, Тернопільської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка