РІШЕННЯ

іменем України

30 червня 2021 рокуСправа №451/1340/18
Провадження № 2/451/90/21

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Ференс І.І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Радехові в залі суду цивільну справу №451/1340/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок,-

в с т а н о в и в:

18 вересня 2018 року ОСОБА_3 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок.

В позовній заяві зазначає, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 , який був зареєстрований 10 серпня 1991 року. В шлюбі мають п`ятеро дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21 серпня 2017 року шлюб між нею та відповідачем розірваний. Судом встановлено, що шлюбні стосунки між ними припинені у 2016 році, з даного часу вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Діти проживають з позивачем. Під час шлюбу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_10 , виданого Радехівською державною нотаріальною конторою Львівської області 24 лютого 2000 року за №292, прийняв 04 березня 2010 року спадщину, а саме: дерев`яний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею будинку 67,3 кв. метри. Всією сім`єю вони проживали та проживають у гуртожитку у місті Червонограді за адресою: АДРЕСА_2 . Оскільки сім`я багатодітна, вони вирішили із чоловіком в селі Поздимир розібрати старий будинок, успадкований, і на його місці побудувати новий будинок, щоб вистачало місця для всієї сім`ї. Рішенням сесії Поздимирської сільської ради від 19.05.2010 року погоджено проект забудови, одноповерхового з мансардним поверхом, п`яти кімнатного житлового будинку, будівельний об`єм - 646,75 метри кубічних, площа забудови - 156,24 метри квадратних, загальна площа - 253,47 метри квадратних, житлова площа - 118,32 метри квадратних. Всі сімейні кошти, сили та здоров`я було вкладено у будівництво даного будинку. 05.09.2014 року було видано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Фактично і це підтверджено документально будинок побудований заново із підведенням всіх комунікацій та індивідуального опалення. У зв`язку з тим, що відповідач відмовляється добровільно зареєструвати побудований спільно будинок у встановленому порядку та має намір продати будинок, вона змушена звернутися до суду. Просить визнати за нею, ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 , право спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

У відкритому судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просив задовольнити позов. Звертав увагу суду, що відповідно до ст.62 СК України, майно істотно збільшилось, тому будинок є суб`єктом права спільної сумісної власності.

Представник відповідача надала письмові пояснення, у яких зазначила, що вимоги позивача є безпідставними виходячи з наступного. Відповідно до п.2 ч.1 статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Як вбачається з копії поданого позивачем заповіту, ОСОБА_4 отримав будинок за адресою: АДРЕСА_1 у спадок після смерті батька ОСОБА_10 . Відповідно до роз`яснень, викладених в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, майно, яке належало одному із подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеного при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначеними нормами визначено, що майно набуте подружжям за час їх шлюбу та істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя є спільною сумісною власністю за відсутності спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю. У разі виникнення спору між подружжям щодо цього майна за наявності посилання другим із подружжя у внесенні ним трудових або грошових витрат, таке майно може бути визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя лише за рішенням суду. Позивач у справі не надала жодних доказів на підтвердження того, що саме внаслідок понесених нею трудових або грошових витрат відбулося збільшення майна, що належить відповідачеві особисто. Як відомо відповідачу, за час перебування у шлюбі позивач не працювала і знаходилась на повному утриманні відповідача, який забезпечував родину. Будь- якої трудової участі у реконструкції будинку позивач не приймала. Спірний будинок на даний час є недобудованим і в експлуатацію не прийнятий. Фактично відповідачем усі покращення будинку були зроблені вже після розірвання шлюбу, а тому зазначений будинок не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з наведеним, вважає позовні вимоги ОСОБА_3 безпідставним та просить у позові відмовити (а.с.90-91). В судовому засіданні звертала увагу суду на постанову Великої палати ВС України від 22.09.2020 року за №214/6174/15 ц із даних правовідносин, де позивач повинен довести факт вкладу у майно за рахунок якого воно збільшилось, проте таких доказів суду не подано.

Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд встановив, що Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21 серпня 2017 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірваний. Рішення набрало законної сили 10 вересня 2017 року (а.с.8-8 зворот).

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_3 перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 , який був зареєстрований 10 серпня 1991 року. Під час шлюбу у них народилося п`ятеро дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Вказані обставини встановлені Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21 серпня 2017 року, відтак не підлягають доказуванню в ході розгляду цієї справи.

Під час шлюбу ОСОБА_4 після смерті батька ОСОБА_10 прийняв спадщину, а саме: дерев`яний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею будинку 67,3 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Радехівською державною нотаріальною конторою Львівської області 04 березня 2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №741 (а.с.9).

Із копії Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 27.10.2010 року Управлінням Держкомзему у Радехівському районі Львівської області на підставі рішення 2 сесії 22 скликання від 28.12.1994 року та 24 сесії 5 скликання від 20.06.2010 року Поздимирської сільської ради, та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №52, вбачається, що власником земельної ділянки, площею 0,1618 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, є ОСОБА_4 (а.с.10).

Рішенням сесії Поздимирської сільської ради від 19.05.2010 року «Про надання дозволу на перебудову житлового будинку в межах закріпленої земельної ділянки» Поздимирська сільська рада вирішила громадянину ОСОБА_4 звернутися в Радехівський відділ ОП ЛОПВАТ для виготовлення будівельного паспорта на перебудову житлового будинку в межах закріпленої земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.118).

15.05.2014 року Відділом дозвільних процедур та ліцензування Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області Державної архітектурно-будівельної інспекції України зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт ЛВ №90 з реконструкції індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , замовник - ОСОБА_4 (а.с.11-11 зворот,119-119 зворот).

05.09.2014 року інспекцією ДАБК у Львівській області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , замовник ОСОБА_4 (а.с.120-122).

З копії технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду АДРЕСА_1 , виготовленого 22.02.1987 року на ім`я ОСОБА_10 , встановлено, що житловий будинок 1986 року будівництва загальногю площею 107,6 м.кв., складався з коридора площею 9,7 м.кв., житлової кімнати площею 18,7 м.кв., житлової кімнати площею 18,7 м.кв., житлової кімнати площею 29,9 м.кв., кухня площею 18,4 м.кв., коридора площею 6,1 м.кв., кладової площею 6,1 м.кв. (а.с.112-112 зворот, 113-113 зворот).

Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого 20.02.2014 року на ім`я ОСОБА_4 , такий складається з першого поверху (житлова площа 36,3 м.кв., допоміжна площа 85,8 м.кв.) та мансардного поверху (житлова площа 93,1 м.кв., допоміжна площа 31,3 м.кв., загальна площа 124,4 м.кв.). Загальна площа будинку складає 246,5 кв.м. (а.с.12-15, 114-114 зворот, 115-115 зворот, 116-116 зворот,117-117 зворот).

З копії посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого відповідно до Указу Президента України від 3 грудня 2015 року №676/2015, вбачається, що ОСОБА_3 присвоєно почесне звання «Мати-героїня» (а.с.109).

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_2 , констатовано періоди та місця праці ОСОБА_3 за період з 11 грудня 1990 року по 13 вересня 2006 року (а.с.110-111).

Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, окрім іншого, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів).

Стаття 59 СК України визначає, що той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час укладення шлюбу, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З даною нормою кореспондується також норма статті 60 Сімейного кодексу України, який був чинним на час продовження існування спірних правовідносин, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 22.09.2020 року по справі №214/6174/15-ц.

Так, Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Крім того, пленум Верховного Суду України у абзаці третьому пункту 23 своєї постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, не лише те, що збільшення вартості майна є істотним, але й те, що в таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Частина 3 статті 13 ЦПК України визначає, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За змістом ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем суду не надано жодних доказів, що збільшення вартості майна (будівництво на місці успадкованого будинку нового будинку) відбулося в результаті вкладених її власних коштів чи власної трудової діяльності, або неможливості вкладення особистих коштів на час початку будівництва з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо).

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, що її внесок у переобладнання спірного будинку у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент здійснення будівництва спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Конструкція норми статті 57 СК України свідчить про презумпцію особистої приватної власністі дружини, чоловіка на майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але в порядку спадкування. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.

Отже, саме на позивачку покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.

Окрім цього, суд звертає увагу, що статтею 62 СК України передбачено можливість визнання спірного майна за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Поряд з цим, позивач, не ставлячи вимог про визнання спірного будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, одразу просить суд визнати за нею та відповідачем право спільної сумісної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.12,13,81,89,141, 258-259,263-265,315 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

ГоловуючийСеменишин О. З.

Повний текст судового рішення виготовлено 5 липня 2021 року.