17.06.2021 Справа № 363/4381/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючогосудді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гриб Л.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Юлія Іванівна про визнання договорів дарування недійсними,

встановив:

позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:

-визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 укладений 29 серпня 2017 року між ним та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Грицаєнко Ю.І. та зареєстрований за №499, застосувавши наслідки недійсності правочину;

-визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,015 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:295:0174, укладений 29 серпня 2017 року між ним та ОСОБА_5 , посвідченийприватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Грицаєнко Ю.І. та зареєстрований за №500, застосувавши наслідки недійсності правочину;

-визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:295:0173, укладений 30 вересня 2017 року між ним та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Грицаєнко Ю.І. та зареєстрований за №557, застосувавши наслідки недійсності правочину;

-скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказане майно.

Свої вимоги мотивував тим, що він є пенсіонером за віком, немає пальців на обох руках, має вади зору та слуху й здобув лише початкову освіту. Разом з дружиною ОСОБА_6 проживав в будинку АДРЕСА_1 , який придбав в 2003 році. В серпні 2017 року його дружина потрапила до лікарні з інсультом та перебувала у дуже важкому стані. В цьому зв`язку, позивач на той час відчував себе покинутим та втратив бажання до життя, тож за пропозицією дочки ОСОБА_5 вирішив скласти на неї заповіт, щоб вона отримала належне йому майно після його смерті. В серпні того ж року він разом з відповідачкою та її чоловіком поїхали до нотаріуса, де він підписав заповіт на кожне його майно окремо. Організацією складання заповіту займалась відповідачка, яка сплачувала за послуги нотаріуса та отримувала в різних інстанція необхідні документи. Згодом його дружина одужала та він продовжив разом з нею проживати у вказаному будинку, вести господарство. Проте в грудні 2017 року відповідачка вчинила сварку та виганяла його та дружину з будинку й повідомила, що він у нотаріуса підписав не заповіт, а договори дарування. Таким чином вважає, що під час підписання оскаржених договорів він діяв під впливом помилки, помиляючись щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачкою.

В суді позивач просив про задоволення позову з викладених в ньому підстав та пояснив, що дочка разом з ним не проживала. Коли дружина потрапила в реанімацію, вирішив скласти на дочку заповіт, за умови, що вони з дружиною будуть продовжувати проживати в будинку до смерті. Оформленням заповіту у нотаріуса займалася відповідачка, яка збирала всі необхідні документи та оплачувала платежі. У нотаріуса він підписав три документи, які нотаріус в голос не зачитувала, в журналі реєстрації не розписувався. Коли дочка приїхала до нього додому та виганяла його з будинку, від сусідки ОСОБА_7 дізнався, що підписав договори дарування, які сам прочитати не міг, оскільки неосвічений та не бачить.

Представник позивача в суді просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав, вважав, що позивач під час підписання оскаржених договорів діяв під впливом помилки, помиляючись щодо правової природи правочину, коли замість укладання договорів дарування мав намір скласти заповіт.

Відповідачка в суді проти задоволення позову заперечила та пояснила, що батько самостійно вирішив подарувати їй будинок та земельні ділянки під ним. Позивач особисто приходив до нотаріуса, збирав необхідні для укладання договорів документи, домовлявся з нотаріусом про оформлення договорів. При підписанні договорів нотаріус пояснила батьку зміст договорів та те, що він більше не буде власником будинку та землі. Ще до укладання договорів дарування, він передав їй ключі від будинку, вона постійно приїздила до нього на вихідних та допомагала по господарству. Не дивлячись на те, що вона стала власником будинку до нього вселитися не намагалася та особовий рахунок по оплаті комунальних платежів на своє ім`я не переоформляла. Також зазначила, що батько добре бачить, вміє читати, займається господарством, працює на циркулярці, керує автомобілем та має посвідчення водія, неодноразово укладав договори купівлі-продажу і дарування з нерухомим майном. Коли його дружина від іншого шлюбу дізналася, що батько подарував їй будинок, стався конфлікт, позивач змінив замок на дверях, не впускав її в будинок та викликав поліцію. Вважає, що позивач змінив свою думку вже після укладання договорів дарування, а не помилився, як він про це стверджує в позовній заяві.

Представник відповідачки в суді проти задоволення позову заперечила, подала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що необхідні для укладання оспорюваних договорі документи збирав особисто позивач, коли відповідачка оплатила лише витрати, пов`язані з нотаріальним посвідченням договорів. Крім того зазначила, що зі змісту договорів вбачається, що позивач при їх підписанні діяв добровільно, на власний розсуд, розуміючи значення своїх дій, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин (зокрема, вимогами недійсності правочину) вільно володіє українською мовою, перебуває при здоровому розумі, ясній пам`яті, усвідомлює природу укладеного правочину і значення своїх дій.

Крім того зазначила, що позивач неодноразово укладав договори в нотаріальному порядку, в тому числі дарування частини будинку, а тому обізнаний з процедурою їх укладання. Відтак вважала, що волевиявлення позивача при укладанні договорів дарування було вільним та відповідало його внутрішній волі та дійсним намірам.

Третя особа приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Грицаєнко Ю.І. подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та письмові пояснення по справі, з яких вбачається, що дарувальник чітко знав (попередньо прочитавши), що дарує, а не заповідає дочці об`єкти нерухомості. Дарувальник був повістю дієздатним та розумів значення своїх дій, особисто підписав договори, отримав їх копії. На час укладання договорів дарувальник в шлюбі не перебував, повідомив, що проживає сам.

Заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що позивач разом з дружиною ОСОБА_6 з 2003 року проживають в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області №134 від 01 лютого 2018 року, №874 від 08 серпня 2019 року та №873 від 08 серпня 2019 року.

Вказаний будинок та земельну ділянку під ним позивач придбав 10 листопада 2003 року на підставі договорів купівлі-продажу укладених з ОСОБА_8 , посвідчених приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. та зареєстрованих в реєстрі за №6316 та №6319.

29 серпня 2017 року ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровувана) уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Грицаєнко Ю.І. та зареєстрований за №499, згідно п. 1 якого дарувальник безоплатно передав у власність, а обдаровувана прийняла як дарунок житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

З вступної частини вказаного договору вбачається, що сторони, укладаючи вказаний договір діють добровільно, на власний розсуд, розуміючи значення своїх дій, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин (зокрема, вимогами недійсності правочину) вільно володіють українською мовою, перебувають при здоровому розумі, ясній пам`яті, усвідомлюють природу укладеного правочину і значення своїх дій.

Згідно п. 8 вказаного договору сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, сторони не обмежені у праві укладати правочини, не визнані в встановленому законом порядку недієздатними повністю або частково, не страждають захворюваннями, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

Відповідно до п. 9 договору право власності на зазначене вище нерухоме майно у обдаровуваної виникає з моменту прийняття дарунка. Фактом прийняття дарунка вважається одержання обдаровуваною примірника цього договору дарування житлового будинку, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Як передбачено п. 10 договору сторони домовились, що під передачею житлового будинку за цим договором слід вважати символічну передачу житлового будинку. Прийняття обдаровуваною від дарувальника даного договору дарування та ключів від житлового будинку свідчить про те, що передача житлового будинку відбулася.

З п. 14 договору вбачається, що сторони стверджують, що зміст цього договору та зміст статей законодавчих актів зазначених в пункті 12 цього договору їм зрозумілий, питань, які б залишилися нез`ясованими і непорозумілими для них, немає.

Згідно п. 16 договір складено в двох примірниках, з яких перший примірник залишається на зберіганні у приватного нотаріуса, а другий, що має силу оригіналу видається ОСОБА_5 .

Договір дарування сторонами прочитаний, зміст його зрозумілий та відповідає їхній волі, про що свідчать підписи сторін.

Того ж дня, 29 серпня 2017 року ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровувана) уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Грицаєнко Ю.І. та зареєстрований за №500, згідно п. 1 якого дарувальник передав у власність, а обдаровувана безоплатно прийняла в дар земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,015 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:295:0174.

Згідно п.п. 6.1-6.2 вказаного договору сторони домовились, що земельна ділянка вважається переданою обдаровуваній з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Право власності на земельну ділянку, що є предметом цього договору, переходить від дарувальника до обдаровуваної з моменту реєстрації цього права в реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.п. 7.5-7.7 вказаного договору про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного правочину в тому числі, але не обмежуючись, питаннями щодо поняття та здійснення права власності, моменту набуття права власності за договором, тлумачення договору, підстав та наслідків визнання правочину недійсним, особливостей права власності на земельну ділянку та умов користування нею, порядку оформлення права власності на земельну ділянку, права спільної сумісної власності подружжя тощо, та ст. 203 Цивільного кодексу України сторонам договору, нотаріусом роз`яснено.

Договір складено в двох примірниках, один з яких зберігається в справах приватного нотаріуса, а інший викладений на нотаріальному бланку, видається обдаровуваній.

Договір дарування сторонами прочитаний, зміст його зрозумілий та відповідає їхній волі, про що свідчать підписи сторін по договору.

В подальшому, 30 вересня 2017 року ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровувана) уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Грицаєнко Ю.І. та зареєстрований за №557, згідно п. 1 якого дарувальник передав у власність, а обдаровувана безоплатно прийняла в дар земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:295:0173.

Згідно п.п. 6.1-6.2 вказаного договору сторони домовились, що земельна ділянка вважається переданою обдаровуваній з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Право власності на земельну ділянку, що є предметом цього договору, переходить від дарувальника до обдаровуваної з моменту реєстрації цього права в реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.п. 7.5-7.7 вказаного договору про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного правочину в тому числі, але не обмежуючись, питаннями щодо поняття та здійснення права власності, моменту набуття права власності за договором, тлумачення договору, підстав та наслідків визнання правочину недійсним, особливостей права власності на земельну ділянку та умов користування нею, порядку оформлення права власності на земельну ділянку, права спільної сумісної власності подружжя тощо, та ст. 203 Цивільного кодексу України сторонам договору, нотаріусом роз`яснено.

Договір складено в двох примірниках, один з яких зберігається в справах приватного нотаріуса, а інший викладений на нотаріальному бланку, видається обдаровуваній.

Договір дарування сторонами прочитаний, зміст його зрозумілий та відповідає їхній волі, про що свідчать підписи сторін по договору.

Як вбачається з характеристики №525 від 08 жовтня 2019 року та довідки №1002 від 18 вересня 2019 року виданих Демидівською сільською радою Вишгородського району Київської області ОСОБА_4 пенсіонер, закінчив три класи, малограмотний, ніде не працює за станом здоров`я, є інвалідом 3 групи.

Відповідно до довідки Демидівської амбулаторії загальної практики-сімейної медицини від 04 жовтня 201 року ОСОБА_4 ампутовано пальці ІІ, ІІІ, IV, V на правій руці та пальці IV, V на лівій руці від циркулярки.

Як вбачається з копії медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_4 останньому 23 листопада 2018 року поставлено діагноз: зріла катаракта правого ока та незріла катаракта лівого ока.

Згідно висновку вчителя-логопеда ОСОБА_9 від 23 липня 2020 року за результатами обстеження стану мови ОСОБА_4 виявилося, що останній має утруднені проблеми з алфавітом, не володіє навичками письма та читання.

11 січня, 26 травня та 02 червня 2018 року між сторонами виникали конфлікти з приводу користування будинком АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим вони зверталися до поліції.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч. 1-3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бутив вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно роз`яснень даних в п.19-20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованим (правова позиція ВСУ в постанові від 16 березня 2016 року в справі №6-93цс16 та в постанові від 21 жовтня 2015 року в справі №6-202цс15).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивач особисто оплату комунальних послуг. З`ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання (правова позиція ВСУ в постанові від 11 листопада 2015 року в справі №6-1124цс15).

Суть вказаних правових висновків зводиться до зазначення обставин, при наявності яких будуть правильно застосовані норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України.

Як передбачено ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 під час укладання оскаржуваних договорів діяв під впливом помилки, помиляючись щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення між ним та відповідачкою, судом не встановлено.

Як вбачається з оскаржуваних договорів дарування позивач ствердив, що розуміє їх значення, умови та правові наслідки,їх зміст ним прочитаний, зрозумілий та відповідає його волі, про що свідчить його підпис як в самих договорах так і в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Посилання позивача про те, що організацією оформлення оспорюваного правочину займалася виключно відповідачка, яка самостійно збирала необхідні документи та сплачувала послуги, суд до уваги не приймає, які спростовуються матеріалами справи, зокрема:

-витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 від 28 вересня 2017 року та №017 від 21 серпня 2017 року наданих на заяву ОСОБА_4 ;

-висновком про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 06 вересня 2017 року, яка проведена ПП «Експертиза-Центр» на підставі договору з ОСОБА_4 від 06 вересня 2017 року;

-довідкою Комунального підприємства «Вишгородське БТІ» №918 від 28 серпня 2017 року про об`єкт нерухомості, яка видана на ім`я позивача ОСОБА_4 ;

-технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок №1500897 від 18 серпня 2017 року, згідно якого замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_4 ;

-квитанціями №ПН2590 та №1500897-00 від 28 серпня 2017 року про сплату ОСОБА_4 послуг Комунального підприємства «Вишгородське БТІ».

Крім того з показань свідка ОСОБА_10 іншої дочки позивача, також встановлено, що в 2010 році позивач їй подарував частину будинку.

Доводи позивача про те, що він помилився при підписанні договорів дарування, вважаючи, що він складає заповіт, на увагу суду не заслуговують, коли останній раніше неодноразово укладав у нотаріуса подібні договори, зокрема: договори купівлі-продажу від 10 листопада 2003 року укладені між ним та ОСОБА_8 про придбання земельної ділянки площею 0,265 га, розміщеної за адресою: АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_1 .

Крім того, 30 вересня 2003 року позивач вже дарував 29/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору дарування житлового будинку, укладеного між ним та ОСОБА_11 , а тому ОСОБА_4 обізнаний з процедурою укладання договорів дарування.

Разом з тим, належні, допустимі та достатні докази на підтвердження того, що позивач має тяжкий стан здоров`я, в матеріалах справи відсутні, коли з поданої позивачем медичної документації не вбачається, що останній страждає на тяжке захворювання та потребує сторонньої допомоги, а захворювання очей у позивача діагностовано в 2018 році, тобто вже після укладання оскаржуваних договорів.

Також, як вбачається з листа Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області №93 від 19 лютого 2020 року характеристика позивача №525 від 08 жовтня 2019 року надана за його усним звернення, а відомості про те, що останній закінчив три класи та немає іншого житла для проживання окрім будинку АДРЕСА_1 , зазначені зі злів самого ОСОБА_4 .

Також, як встановлено з пояснень сторін по справі, позивач має посвідчення водія та керує транспортним засобом.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 в суді показала, що вона знайома з позивачем з 2003 року, живе по сусідству. Оскаржуваних договорів дарування вона ніколи не бачила, тільки зі слів самого позивача їй відомо, що при їх підписанні він помилився та хотів не подарувати дочці будинок й земельну ділянку, а оформити заповіт на її ім`я.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 дочка позивача, в суді показала, що батько в 2010 році подарував їй частину будинку в Гостомелі. Вона не була проти того, щоб будинок в с. Демидів дістався сестрі ОСОБА_5 , однак вважала, що батько має залишатися там господарем до смерті. Давала суперечливі показання: стверджувала, що батько мав намір подарувати відповідачці будинок та земельні ділянки, однак одночасно пояснювала, що він переплутав договори дарування та заповіт.

Такі показання свідків суд на підтвердження обставин позову до уваги не приймає, коли відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відтак, посилання позивача, на те, що він під час укладання договір дарування помилився, маючи намір посвідчити заповіт, є безпідставними та на увагу суду не заслуговують, коли останній при підписанні договору дарування житлового будинку підтвердив, що розуміє його значення, умови та правові наслідки, підтвердив дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, що він не обмежений у праві укладати такі правочини, не визнаний в встановленому законом порядку недієздатним повністю або частково та не страждає захворюваннями, що перешкоджають усвідомленню ним суті цього договору.

При підписанні договорів дарування земельних ділянок нотаріусом позивачу роз`яснено про зміст прав та обов`язків за цими договорами, про правові наслідки укладеного правочину в тому числі, але не обмежуючись, питаннями щодо поняття та здійснення права власності, моменту набуття права власності за договорами, тлумачення договорів, підстав та наслідків визнання правочину недійсним, особливостей права власності на земельну ділянку та умов користування нею, порядку оформлення права власності на земельну ділянку, права спільної сумісної власності подружжя тощо, та ст. 203 Цивільного кодексу України.

Усі договори дарування позивачем прочитані, їх зміст йому зрозумілий та відповідає його волі, про що свідчать підписи позивача на всіх договорах.

Докази на спростування зазначеного суду не представлено. Самі лише усні посилання позивача на такі обставини їх підтверджувати не можуть, які на вимогах Закону не ґрунтуються та їм не відповідають.

Одна лише обставина, що позивач після укладання договорів дарування продовжував проживати в подарованому відповідачці будинку та користуватися земельними ділянками, з урахуванням сукупності всіх обставин справи, не може бути підставою для визнання таких договорів недійсними, коли, як ствердила в суді сама відповідачка, вона після набуття права власності на будинок, жодного разу не намагалася до нього вселитися.

Крім того суд звертає увагу на те, що спір між сторонами з приводу вказаного майна виник на ґрунті конфлікту відповідачки з дружиною позивача, яка не підтримала його дії з приводу укладання з дочкою договорів дарування.

Відтак суд вважає слушними доводи сторони відповідача про те, що позивач вже після укладання оскаржуваних договорів, на ґрунті погіршення стосунків з відповідачкою, змінив свою думку щодо дарування останній свого майна, а не діяв під впливом помилки, як він про це стверджує в своїй позовній заяві.

Отже, за встановлених у їх сукупності обставинах справи, підстав вважати, що позивач при підписанні оскаржуваних договорів помилявся та неправильно сприймай фактичні обставини правочинів, що вплинуло на його волевиявлення, судом не встановлено.

Таким чином, порушених прав позивача, які б підлягали б захистові в цій справі, судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити.

Повне судове рішення складено 25 червня 2021 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 20 квітня 2005 року Вишгородським РВГУ МВС України в Київській області, РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Юлії Іванівни, знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Демидів, вул. Соборна, 19.

Суддя