Справа №721/1034/20
Провадження 2/721/70/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Путильський районний суд Чернівецької області в складі:

Головуючого судді: Проскурняка С.П.

за участю секретаря: Помазан М.В.

позивачів: ОСОБА_1

ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_1 : ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4

представника відповідача: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Путила Чернівецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В позовній заяві вказують, що вони є співвласниками будинку АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_1 є власником 76/100 частки та ОСОБА_2 24/100 частки.

Зазначають, що позивач ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 з 20.10.2007 року, від шлюбу народилося четверо дітей: син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочка ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Після реєстрації шлюбу вони, як власники будинку зареєстрували відповідача в спірному будинку.

12.02.2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Путильським районним судом розірвано. Вказують, що ще до розірвання шлюбу, а саме з серпня 2019 року, ОСОБА_4 забрала всі свої особисті речі та переїхала проживати в АДРЕСА_2 , де проживає і на даний час.

Відповідач не проживає в їхньому господарстві більше року, не сплачує за комунальні послуги та взагалі будинком не цікавиться. Перешкод в користуванні даним будинком вони відповідачці не чинили.

На підставі викладеного просять суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Відповідач в установлений судом строк подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнала, у їх задоволенні просила відмовити

В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити та надав пояснення аналогічні позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник позовні вимоги не визнали з підстав викладених у відзиві. Також пояснили суду, що причиною залишення спірного будинку було те, що відносно неї позивачі систематично вчиняли домашнє насильство. Просили суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи позивачі та представник позивача надали суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовної вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено, що позивачі є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_1 є власником 76/100 частки та ОСОБА_2 24/100 частки, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.19,22/.

Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов від 24.11.2020 року та з довідки №392 від 03.12.2020р. в спірному будинку, окрім позивачів та неповнолітніх дітей позивача ОСОБА_2 , зареєстрована ОСОБА_4 , як колишня дружина останнього, яка не проживає в даному будинку з 19 серпня 2019 року /а.с.13,25/.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 12 лютого 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано /а.с.18/.

Від шлюбу в сторін, а саме позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4 народилося четверо дітей: син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочка ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.14-17/.

Суд задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням виходить з наступного.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

За змістом статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як передбачено частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Тобто, зміст права власності в цілому включає такі елементи: 1) право на власну поведінку (право на здійснення права власності на власний розсуд); 2) право вимагати «від усіх і кожного» не створювати перешкод у здійсненні права власності (не порушувати його); 3) право звернутися до суду за захистом порушеного права власності з речовим позовом - віндикаційним, негаторним тощо (стаття 319 ЦК).

За частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

З аналізу наведених норм слідує, що правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи відповідач ОСОБА_4 , в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР, частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР не є членом сім`ї власників спірного житлового будинку, оскільки з серпня 2019 року не проживає разом із позивачами в даному житловому будинку, не веде спільного господарства. Жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було.Даний факт, а саме, що ОСОБА_4 з серпня 2019 року не проживає по місцю реєстрації та не веде спільне господарство з позивачами, в судовому засідання підтвердила відповідач ОСОБА_10 .

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права передбачає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальною для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому будинку відповідача у позивачів виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг.

Посилання відповідача на те, що вона мала намір проживати в спірному житловому будинку, в якому зареєстроване її місце проживання та місце проживання її неповнолітніх дітей, проте через неприязні стосунки та вчинення перешкод з боку позивачів, відповідач позбавлена можливості проживати в спірному житловому приміщенні, суд відхиляє, оскільки вони не є достатньою підставою для обмеження позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як співвласників, на мирне володіння їхнім майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодного договору, укладеного між сторонами, на проживання відповідача чи його постійне користування цим майном. Аналогічно як і будь-яких відомостей про те, що вона є членом сім`ї позивачів відповідно до частини другої статті 64 ЖК УРСР.

Твердження відповідача про те, що за час спільного проживання вона разом з відповідачем ОСОБА_2 побудували новий житловий будинок, а тому останній повинний їй компенсувати витрати за будівництво житлового будинку, суд не приймає до уваги, оскільки дані твердження не стосуються розгляду справи.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме необхідно визнати ОСОБА_10 такою, що втратила право на користування житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.4,5,76-81,258,259,267,354,355 суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_10 такою, що втратила право на користування житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Путильський районний суд Чернівецької області до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачі:

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає в АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає в АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована в АДРЕСА_1 фактично проживає АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 02 липня 2021 року.

Суддя: С.П. Проскурняк