Справа № 415/877/21
Провадження № 2/415/978/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2021 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Луньової Д.Ю.,

за участю: секретаря судового засіданя Рибки Я.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лисичанську в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» шахта ім. Г.Г. Капустіна (місцезнаходження: м. Привілля, Луганська область, 93191, ) про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Лисичанського міського суду із позовною заявою до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» шахта ім. Г.Г. Капустіна про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він працював у ВП «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» АТ «Лисичанськвугілля» з 18 серпня 2016 року. 25 листопада 2017 року він був звільнений згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з переводом на відокремлений підрозділ шахти «Привільнянська» АТ «Лисичанськвугілля».

За період роботи у ВП «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» АТ «Лисичанськвугілля» утворилась заборгованість по лікарняним листам, яка згідно довідки від 23 жовтня 2020 року становить 2 430,17 грн. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за лікарняними листами, інфляційні витрати у розмірі 276,42 грн, 3% річних у розмірі 163,02 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 169 944,75 гривень.

Ухвалою від 01 березня 2021 року відкрито спрощене провадження у цій цивільній справі.

Позивач про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідача про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду клопотання про відкладення розгляду справи або відзивну на позовну заяву не надав.

16 квітня 2021 року представник відповідача надав суду відзив в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Зазначив, що заборгованість з заробітної плати, яка не входить до фонду заробітної плати перед позивачем сплачена у повному обсязі. Просив застосувати ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне.

Згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 14 серпня 2016 року звільнений за п. 5 ст. 36 КЗпП України по переводу на ВП «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» ПАТ «Лисичанськвугілля». 25 листопада 2017 року був звільнений згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України по переводу на ВП «Шахта Привільнянська» ПАТ «Лисичанськвугілля» (а.с. 11-17).

Отже, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем та 25 листопада 2017 року звільнений згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України.

З довідки № 273 від 23 жовтня 2020 року яка видана ВП «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» АТ «Лисичанськвугілля» заборгованість з заробітної плати, яка входить до фонду оплати праці відсутня, заборгованість із заробітної плати, яка не входить до фонду заробітної плати складає за грудень 2016 року (лікарняний лист за рахунок підприємства) 212 грн; за серпень 2017 року (лікарняний лист за рахунок підприємства) 412 грн; за квітень 2019 року (лікарняний лист за рахунок підприємства) - 1 806,17 грн. Всього заборгованість складає 2 430,17 грн (а.с. 19).

Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

До відзиву відповідачем долучено копію платіжного доручення № 82 від 23 березня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_1 від ВП «Шахта ім. Г.Г. ПАТ «Лисичанськвугілля» перераховані лікарняні за грудень 2016 року, серпень 2017 року та квітень 2019 року на суму 2 430,17 грн (а.с. 47).

Враховуючи те, що відповідачем доведене повне погашення заборгованості та зазначені докази позивачем не спростовані, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з заробітної плати по лікарняним листам в сумі 2 430,17 грн.

Однак суд зазначає, що позивач був звільнений 25 листопада 2017 року, на час звернення до суду з позовом заборгованість не була погашена. Відповідачем вимоги, передбачені ст. 116 КЗпП України щодо виплати всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, при звільненні працівника в день звільнення не виконані, повний розрахунок з позивачем проведений лише 23 березня 2021 року. Таким чином, вина відповідача в порушенні вимог КЗпП України, знайшла своє підтвердження під час розгляду справи.

Позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року, щодо даних позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Згідно пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-648цс15 від 16 грудня 2015 року).

З довідки відповідача № 274 від 23 жовтня 2020 року середньоденна заробітна плата позивача з урахуванням податків та зборів становить 275,96 грн (а.с. 18). Розрахована сума середньоденної заробітної плати не спростована відповідачем, нової довідки не надано, тому суд при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку керується саме нею.

Позивач розрахував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року (765 робочих дня). Суд не погоджується з розрахунком проведеним позивачем та зазначає наступне.

Оскільки, позивач був звільнений 25 листопада 2017 року, кількість робочих днів за час затримки виплати з 26 листопада 2017 по 23 березня 2021 становить 829 робочих дня, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, що складає 228 770,84 грн (829 днів х 275,96 грн).

Однак, оскільки відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 367/1125/15-ц), позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню у межах заявленої позовної вимоги, а саме у розмірі 169 944,74 грн.

В той же час, суд зазначає, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 711/4010/13-ц).

Отже, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (висновок Постанови Великої Палати Верховного Суду України, висловлений у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості (середній заробіток в більш ніж в 70 разів перевищує заборгованість з заробітної плати), характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача (суд враховує, що заборгованість на час ухвалення рішення погашена), суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних витрат у розмірі 276,42 грн та 3% річних у розмірі 163,02 грн, суд зазначає наступне.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, розрахував інфляційні втрати на суму заборгованості по лікарняним.

Відповідно до п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі Порядок) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру.

Згідно п. 3 Порядку до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема: виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2015 року № 439) розрахунок оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємств обчислюється із середньої заробітної плати, позовна вимога про стягнення інфляційних втрат за несвоєчасну виплату лікарняних не підлягає до задоволення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в цій частині позивач також послався на положення ст. 625 ЦК України з цього приводу суд вважає за необхідне зазначити.

Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статей 524, 533-535 ЦК України, грошовим зобов`язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим необхідно вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, статтями 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм права вказує на те, що стягнення трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 296/1390/18 (провадження № 61-31178св18).

Разом з тим, суд звертає увагу, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18) вказано: «непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права».

Вказані висновки також викладені у постанові Верховного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 127/3821/18 (провадження № 61-10447ск19), від 06 травня 2020 року у справі № 349/643/17 (провадження № 61-11377св18у справі).

Враховуючи вищевикладене, підстави для застосування ст. 625 ЦК України також відсутні, оскільки положення даної статті, яка регулює наслідки порушення грошових зобов`язань, не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки вони регулюються нормами трудового законодавства, а відповідач не є кредитором по відношенню до позивача у цивільно-правових відносинах, враховуючи викладене суд в цій частині вважає позов таким що не підлягає задоволенню.

Посилання позивача на правові позиції Верховного Суду України викладені у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц суд не бере до уваги, оскільки предмет спору у зазначених справах не стосується трудових правовідносин. Предметом розгляду у даних постановах стало стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за несвоєчасне виконання вироків у кримінальних провадження в частині стягнення з відповідача матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди.

Щодо посилання відповідача на застосування наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Верховного Суду України в рішенні від 16 січня 2008 року зазначив, що перебіг встановленого статтею 233 Кодексу тримісячного строку для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації моральної шкоди починається з наступного дня після проведення виплат заробітної плати незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Враховуючи, що фактично відповідач розрахувався з позивачем 23 березня 2021 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 09 лютого 2021 року тобто, до здійснення розрахунку, суд вважає, посилання відповідача на порушення строків звернення безпідставними.

Враховуючи п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення, суд стягує з відповідача середній заробіток у розмірі 10 000 з подальшим відрахуванням з цієї суми податків та інших платежів.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанціями № від 03 лютого 2021 року та № від 23 грудня 2020 року про сплату судового збору на загальну суму 1 730,80 грн.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 100,15 (10000/172814,36*1730,80) гривень.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 274 ЦПК України ст. 43 Конституції України, ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19.10.73), ст.ст. 116, 117 КЗпП України, абз. 3 п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, Законом України «Про судовий збір»,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» шахта ім. Г.Г. Капустіна (місцезнаходження: м. Привілля, Луганська область, 93191, ) про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» шахта ім. Г.Г. Капустіна (місцезнаходження: м. Привілля, Луганська область, 93191, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень з подальшим відрахуванням з цієї суми податків та інших платежів.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» шахта ім. Г.Г. Капустіна (місцезнаходження: м. Привілля, Луганська область, 93191, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 100 (сто) гривень 15 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.Ю. Луньова