Справа № 703/404/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Ігнатенко Т.В.

секретар судових засідань Бондаренко А.І.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Холодняк Віктор Миколайович до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частку квартири та виключення частки квартири із складу спадкового майна

встановив:

04 лютого 2021 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Холодняк В.М., звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить: визнати трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м., об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №0, складений 20 квітня 2020 року 97750050 орган ЗАГМ Москви №50 Багатофункціональний центр надання державних послуг поселення Московський; виключити 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м., зі складу спадкового майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м., як обов`язкову частку майна, яка належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіку та дружині.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 березня 1987 року між позивачем та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб. За час подружнього проживання позивача у шлюбі з ОСОБА_5 , ними як подружжям, була придбана, шляхом купівлі 15 січня 2004 року, трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу вказаної квартири посвідчений приватним нотаріусом Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за №248. За вказаним договором право власності на зазначену квартиру набув чоловік позивача ОСОБА_5 . Враховуючи, що квартира була набута під час шлюбу, вона є спільною сумісною власністю подружжя. Окремих домовленостей та шлюбного договору між подружжям позивача та ОСОБА_5 не існує.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, в зв`язку з чим, після його смерті, відкрилася спадщина до складу якої входить трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . Позивач у встановлений законом шестимісячний строк подала до Смілянської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , де заведена спадкова справа №511/2020. Після подання вказаної заяви позивач дізналася, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 також звернулися ОСОБА_6 , яка є матір`ю ОСОБА_5 , а також ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем за заповітом.

Враховуючи, що вищевказана квартира ОСОБА_5 була придбана під час перебування в шлюбі з позивачем, вона є спільною сумісною власністю подружжя, в зв`язку з чим частки кожного з подружжя у даному майні є рівними, а саме по 1/2.

Таким чином, 1/2 частки трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , не може бути об`єктом права на спадкування, оскільки дана частка належить дружині померлого, та має бути виключена зі складу спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 , в зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 03 березня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, роз`яснено відповідачу право на надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу - відповіді на відзив.

У визначений вказаною ухвалою строк відповідач ОСОБА_7 подала до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_3 , відповідно до якого, вона не погоджується з позовними вимогами, їх не визнає та вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню. Зазначає, що у позовній заяві позивач вказує на те, що під час подружнього проживання в шлюбі з ОСОБА_5 була придбана, шляхом купівлі 15 січня 2004 року, трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . Дійсно, громадянин РФ ОСОБА_5 придбав 15 січня 2004 року вказану квартиру, яка згідно договору купівлі-продажу є його одноосібною приватною власністю. Зі слів ОСОБА_5 квартиру він придбав за свої власні кошти для реалізації своїх особистих планів. За життя він розпоряджався та користувався квартирою як одноосібний власник. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. За життя ОСОБА_5 позивач не висувала жодних вимог щодо права власності на квартиру, а після його смерті, коли він фізично вже не може захистити свої право на особисту приватну власність, заявляє, що квартира є спільною власністю. Після смерті ОСОБА_5 виявилося, що проживши майже все життя в Росії та працюючи на високих державних посадах, все його майно це квартира у м. Сміла. Якщо вказана квартира буде визнана об`єктом права спільної власності, то при поділі лише частини спільного майна, без врахування майна, що було нажито подружжям в Росії, яку позивач вважає спільним і єдиним майном, частка покійного ОСОБА_5 буде набагато меншою за частку дружини ОСОБА_3 в спільному сумісному майні, що порушує принцип рівності в праві володінні. Наголошує, що ОСОБА_5 був громадянином РФ, проживав, працював та помер на території РФ. Позивач ОСОБА_3 є громадянкою РФ та постійно там проживає. З врахуванням викладеного просила відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

До відзиву на позов відповідачем додано документи, які вона вважає доказами викладених нею обставин.

Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, її представник - адвокат Холодняк В.М. просив розгляд справи провести без її участі.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Холодняк В.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити їх з наведених у позовній заяві підстав. Крім того зазначив, що чоловік позивача ОСОБА_5 народився на території України, а саме в Кам`янському районі Черкаської області, де до даного часу проживає його матір, в зв`язку з чим квартира в м. Сміла була придана ОСОБА_5 спільно з позивачем з метою проживання в ній на час відвідування родини ОСОБА_5 на території України.

Відповідач ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та зазначила, що вона є однокласницею померлого ОСОБА_5 , з яким перебувала у близьких дружніх відносинах. Після проходження служби в армії ОСОБА_5 залишився проживати на території РФ, однак вони підтримували дружні відносини та постійно спілкувалися. В 2004 році ОСОБА_5 перебуваючи в м. Сміла Черкаської області придбав для особистого користування спірну квартиру. Також він їй повідомляв, що спірна квартира для його особистого користування. В той же день, ОСОБА_5 надав їй нотаріально посвідчену довіреність, відповідно до якої, вона повністю займається спірною квартирою, в зв`язку з чим вона переоформила всі рахунки по сплаті комунальних послуг на себе та на її замовлення у квартирі встановлено індивідуальне опалення. Нотаріус також казав, що квартира належить виключно ОСОБА_5 , при даній розмові вона не була присутня, однак чула це, оскільки чекала ОСОБА_5 за дверима до кабінету нотаріуса. Востаннє ОСОБА_5 приїздив до спірної квартири за рік до смерті, при цьому він їй скаржився на те, що на нього тиснув його брат, щоб квартиру перереєструвати на племінника. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою, в якій просила розгляд справи провести без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує, при цьому вказує, що ОСОБА_5 , який є її сином, придбав спірну квартиру у шлюбі з ОСОБА_3 .

Суд, заслухавши доводи представника позивача та відповідача ОСОБА_7 , врахувавши позицію відповідача ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому, відповідно до вимог ч.1 ст. 496 ЦПК України, іноземці мають право звертатись до судів України для захисту своїх прав.

При цьому відповідно до вимог ч.1 ст. 1 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеної у м. Мінську 22.01.1993 та ратифікованої Верховною Радою України 10.11.1994 р., стороною якої є Російська Федерація, громадяни кожної із її держав-учасниць, а також особи, що проживають на їхніх територіях, користуються на території всіх інших договірних сторін по відношенню до своїх особистих і майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни даної договірної сторони.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 97750050 Органом запису актів громадянського стану Москви №50 Багатофункціональний центр надання державних послуг населенню Московський, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Російської Федерації, який народився в м. Жаботин Кам`янського району Черкаської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Москва Російської Федерації, про що 20 квітня 2020 року був складений актовий запис про смерть №0 (а.с.40-42).

15 січня 2004 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , з однієї сторони, та ОСОБА_5 , з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу 3-х кімнатної квартири, який в цей же день посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за №248 (а.с.61).

Як вбачається з умов вказаного договору, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продали належну їм 3-х кімнатну квартиру, а ОСОБА_5 купив цю квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.61).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2852773 від 17 лютого 2004 року, Смілянським виробничим підрозділом Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації 17 лютого 2004 року прийнято рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу №248 від 15 січня 2004 року посвідченого приватним нотаріусом Новіковим І.М., на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.62).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 25 вересня 2020 року за №225516423, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м., зареєстроване за ОСОБА_5 (а.с.14).

Таким чином, ОСОБА_5 за життя був власником квартири АДРЕСА_1 , та після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на вказану квартиру, яка входить до спадкової маси.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особа, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

30 грудня 2005 року ОСОБА_5 склав заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Смілянського нотаріального округу Пешехоновою А.В. та зареєстрований в реєстрі за №3791, відповідно до якого, на випадок його смерті зробив таке розпорядження: належну йому трьохкімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 , заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.64).

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №64579038 від 30 квітня 2021 року, Смілянською державною нотаріальною конторою 18 вересня 2020 року заведена спадкова справа №511/2020 року, спадкодавцем за якою є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.99).

Як вбачається з листа Смілянської державної нотаріальної контори №544/02-14 від 06 травня 2021 року, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 до Смілянської державної нотаріальної контори звернулася з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 . На підставі поданої заяви була заведена спадкова справа №511/2020р. 26 вересня 2020 року з заявами про прийняття спадщини також звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с.98).

Як встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_4 є матір`ю спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого повторно 95000116 Відділом №6 Наро-Фомінського управління запису актів громадянського стану Головного управління запису актів громадянського стану Московської області 18 серпня 2020 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уклали шлюб 07 березня 1987 року, про що в цей же день 95091361 Шутиковською сільською радою депутатів трудящих Наро-Фомінського району Московської області складений запис про укладення шлюбу №7. Після укладення шлюбу ОСОБА_10 змінила своє прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с.36-39).

Таким чином, позивач ОСОБА_3 з 07 березня 1987 року по день смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала з останнім у зареєстрованому шлюбі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 , яка входить до складу спадкової маси після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця ОСОБА_5 та яку останній заповів ОСОБА_2 , була придбана ним 15 січня 2004 року під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, Верховного Суду від 06 лютого 2018 року №235/9895/15, від 05 квітня 2018 року №404/1515/16-ц, та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року №372/504/17.

Таким чином, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18).

Під час судового засідання відповідач ОСОБА_2 стверджувала, що спірна квартира є одноосібною приватною власністю ОСОБА_5 . Зі слів ОСОБА_5 квартиру він придбав за свої власні кошти для реалізації своїх особистих планів. За життя він розпоряджався та користувався квартирою як одноосібний власник. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, будь-яких доказів, які свідчать про те, що ОСОБА_5 придбав спірну квартиру за свої особисті кошти, матеріали справи не містять та відповідачем ОСОБА_2 на підтвердження зазначених доводів не надано.

При цьому, у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №621/2180/17-ц, Верховний суд дійшов висновку, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 29 січня 2021 року у справі №161/14048/19, від 09 грудня 2020 року у справі №161/1122/19.

Згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Аналіз ст.57 СК України, якою регульовані правовідносини на час придбання спірного майна, вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку. Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю.

У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зазначено, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

Однак рішення суду, яким спірну квартиру визнано особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_5 , відповідачем ОСОБА_2 не надано.

Надання за життя ОСОБА_5 доручення ОСОБА_2 на реєстрацію документів в БТІ м. Сміла відносно придбаної ним квартири АДРЕСА_1 , для чого надав їй право подавати від його імені заяви, отримувати необхідні довідки та документи (свідоцтва), розписуватись за нього, бути представником суді, БТІ, міськвиконкомі, відділі Архітектури, правлінні кооперативу (ЖБК), зареєструвати та отримати Витяг з державного реєстру, а також тех.план на квартиру з відповідними змінами та виконувати всі інші дії, пов`язані з цим дорученням, яке дійсне протягом трьох років, та виконання ОСОБА_2 дій, які зазначені у даному дорученні, не спростовують презумпцію спільності права власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на вказану квартиру.

Враховуючи вищевикладене, суд не приймає до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_5 , та приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та їх частки вказаної квартири є рівними, тобто по 1/2 частки.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року. Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.392 ЦПК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому, суд не приймає доводи відповідача, про необґрунтоване застосування позивачем законодавства України, заявлені нею із посиланням на те, що як позивач, так і спадкодавець є громадянами іншої держави, та їй не зрозуміло, чому позивач ставить питання про розподіл майна відповідно до вимог законодваства України.

Так, судом враховано, що відповідно до вимог ст. 296 ЦПК України, іноземні особи мають право звертатись до судів України для захистом своїх прав на рівні з громадянами України. При цьому, відповідно до вимог ст. 30 ЦПК України, спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються виключно за місцем розташування такого майна. В свою чергу, нормами міжнародного договору (Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеної у м. Мінську 22.01.1993 та ратифікованої Верховною Радою України 10.11.1994 р.), який регулює цивільні правовідносини між громадянам Російської Федерації на території України, визначено, що такі громадяни по відношенню до своїх особистих і майнових прав користуються таким самим правовим захистом, як і громадяни України. Отже в даному випадку, підгялає застосуванню законодавство саме України.

Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що ціна позову складає 152400 гривень, позивач при зверненні до суду з даним позовом повинна була сплатити судовий збір у сумі 1524 гривні 00 копійок, що становить 1 відсоток від ціни позову.

Однак, відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач ОСОБА_3 , як інвалід 1 групи, звільнена від сплати судового збору.

Враховуючи, що позивач при зверненні до суду з даною позовною заявою, відповідно до вимог п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», була звільнена від сплати судового збору, та приймаючи до уваги, що її позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне, з урахуванням вимог ч.1, ч.6 ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідачів у рівних частинах на користь держави судовий збір у сумі 1524 гривні 00 копійок, тобто по 762 гривні 00 копійок з кожного.

Керуючись ст.4, 12, 13, 28, 76-82, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України,

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Холодняк Віктор Миколайович, до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частку квартири та виключення частки квартири із складу спадкового майна, - задовольнити.

Визнати трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м., об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №0 складений 20 квітня 2020 року 97750050 орган ЗАГС Москви №50 Багатофункціональний центр надання державних послуг поселення Московський.

Виключити 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м., зі складу спадкового майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м., як обов`язкову частку майна, яка належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіку та дружині.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , на користь держави судовий збір у сумі 762 (сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач - ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4

Повний текст рішення складено 06 липня 2021 року.

Головуючий Т.В. Ігнатенко