Дата документу 24.02.2021 Справа № 336/1284/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1284/20 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
Провадження №22-ц/807/65/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кримської О.М., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1 , предстаника адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, спричиненою дорожньо-транспортною пригодою, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, спричиненою дорожньо-транспортною пригодою.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 29 квітня 2017 року о 13 годині 10 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 на перехресті вул. Ігоря Сікорського з вул. Цитрусовою в м. Запоріжжя, при в`їзді на нерегульоване перехрестя не надав переваги в русі автомобілю ВАЗ 2106, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та скоїв з ним зіткнення.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль пошкоджено, травмованих немає.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року було встановлено вину ОСОБА_1 у скоєнні порушення Правил дорожнього руху, яке мало своїм наслідком вищезазначену дорожньо-транспортну пригоду та у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , закрито.

Відповідно до Договору про відступлення права вимоги від 26 липня 2019 року, ОСОБА_2 має право на стягнення коштів з ОСОБА_1

ОСОБА_2 направляв на адресу ОСОБА_1 вимогу про компенсацію (відшкодування) завданої шкоди (збитків) завданої ДТП, однак її виконано не було, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

З урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, спричинену дорожньо-транспортною пригодою, що складає 24 966,85 гривень, інфляційні втрати у розмірі 5517,67 грн, 3 відсотки річних у розмірі 1997, 35 гривень, а всього стягнути 32 481,87 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в сумі 32 481 грн 87 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 , адвокат Рогозін Олексій Вікторовичподав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2020 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення керувався висновком №626 від 07 червня 2017 року про встановлення вартості матеріального збитку автомобіля ВАЗ 2106, реєстраційний номер НОМЕР_2 , однак вказаний висновок не відповідає вимогам, визначеним Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою Наказом від 24 листопада 2003 року №142/5/2092. Також апелянт вказує, що розмір матеріального збитку, який просить стягнути позивач є необґрунтованим, оскільким автомобіль не було оцінено до ДТП та не була встановлена його вартість після ДТП. Крім того, є недійсним договір відступлення права вимоги від 26 липня 2019 року, так як право вимоги відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди є нерозривним по відношенню до власника транспортного засобу і тому не може бути відступлене іншій особі.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, якіє обов`язковою підставою для скасуаання рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до вимог частини другої статті 1187, статті 1166, 1188 ЦК України, відповідач ОСОБА_1 , який на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, має відшкодувати позивачу завдану йому джерелом підвищеної небезпеки шкоду, оскільки є винним в скоєнні дорожньо транспортної пригоди, яка мала місце 29 квітня 2017 року.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись..

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встанвлеих цим Кодексом ( частина перша статті 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що 29 квітня 2017 року о 13 годині 10 хвилин на нерегульованому перехресті вулиць Ігоря Сікорського та Цитрусової в м. Запоріжжі сталася дорожньо-транспортна пригода за участюавтомобіля ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля ВАЗ 2106, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок якої належний ОСОБА_3 автомобіль «ВАЗ 2106», яким під час ДТП керував ОСОБА_2 , зазнав технічних ушкоджень. (а.с.7-10).

Зі схеми місця ДТП, встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована на час ДТП, у зв`язку з чим було винесено постанову відносно ОСОБА_1 на підставі ч.1 ст. 126 КУпАП. (а.с.9-10).

Зазначені обставини не заперечувалися представником ОСОБА_1 в суді апеляційної інгстанції.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року встановлена вина ОСОБА_1 у вчиненні порушення пункту 16.11 Правил дорожнього руху, яке мало своїм наслідком вказану дорожньо-транспортну пригоду та у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрито. Постанова набрала законної сили 30 січня 2018 року. (а.с.6).

Відповідно до висновку №626 від 07 червня 2017 року з визначення вартості матеріальної шкоди, завданої автомобілю ВАЗ 2106, реєстраційний номер НОМЕР_2 , наданого спеціалістом автотоварознавцем ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту на момент оцінки становить 26747.63 грн, тобто, перевищує вартість транспортного засобу 24966.85 грн. В даному випадку матеріальна шкода приймається відносно дійсної ринкової вартості автомобіля, оскільки такий транспортний засіб відновлювати економічно не вигідно.

Висновок: вартість відновлювального ремонту власнику автомобіля ВАЗ 2106, реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 24966,85 грн. Розмір матеріальної шкоди з ПДФ завданої власнику автомобіля ВАЗ 2106 реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 24966,85 грн. (а.с.11-15зворот).

З протоколу огляду транспортного засобу ВАЗ 2106 вбачається, що він був складений в присутності довіреної особи ОСОБА_2 , учасник ДТП ОСОБА_1 викликався телеграммою, однак на огляді автомобіля відсутній. (а.с.16).

З довіреності від 08 вересня 2011 року, зареєстрованої в реєстрі за №3200, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , вбачається, що автомобіль ВАЗ 2106,1980 року випуску, двигун № НОМЕР_3 , кузов (коляска) № НОМЕР_4 сєдан, реєстраційний номер НОМЕР_5 , зареєстрований Запорізьким МРЕВ-1 УДАІ ГУМВС України, належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_6 , виданного Запорізьким МРЕВ-1 УДАІ ГУМВС України 20 вересня 2000 року. (а.с.27).

Відповідно до Договору про відступлення права вимоги від 26 липня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , за змістом п. 1.1. Договору ОСОБА_3 передає право грошової вимоги відшкодування спричиненої шкоди, розмір якої встановлений звітом № 626 «Про визначення вартості матеріальної шкоди автомобіля «ВАЗ 2106», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , а суму грошового зобов`язання становить визначена вказаним звітом майнова шкода в розмірі 24996 грн. 85 коп.

Наступному кредитору в зобов`язанні передається також право стягнення інфляційних втрат за весь час існування основного зобов`язання, а також трьох відсотків річних (п. 1.2. договору). (а. с. 24-26).

ОСОБА_2 до Моторного ( транспортного) страхового бюро України з заявою про страхове відшкодування не звертався.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини другої статті 1188 ЦК України якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Ч. 4 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлено ці обставини.

У відповідності до протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що 29 квітня 2017 року о 13 годині 10 хвилин на нерегульованому перехресті вулиць Ігоря Сікорського та Цитрусової в м. Запоріжжі сталася дорожньо-транспортна пригода за участюавтомобіля ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля ВАЗ 2106, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок якої належний ОСОБА_3 автомобіль «ВАЗ 2106», яким під час ДТП керував ОСОБА_2 , зазнав технічних ушкоджень. (а.с.7-10).

Своїми діями водій ОСОБА_1 порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху України внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі пошкоджено, травмованих немає.

Як вбачається з постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року в адміністративній справі № 336/2582/17 п ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, в результаті якого з вини відповідача було пошкоджено автомобіль позивача.

Факт пошкодження автомобіля позивача з вини відповідача підтверджується також протоколом огляду автомобіля, іншими матеріалами справи та не спростований відповідачем.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що автомобіль на праві власності не належить ОСОБА_3 спростовується нотаріально посвідченою довіреністю від 08 вересня 2011 року зі змісту якої вбачається, що автомобіль ВАЗ 2106,1980 року випуску, двигун № НОМЕР_3 , кузов (коляска) № НОМЕР_4 сєдан, реєстраційний номер НОМЕР_5 , зареєстрований Запорізьким МРЕВ-1 УДАІ ГУМВС України, належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_6 , виданного Запорізьким МРЕВ-1 УДАІ ГУМВС України 20 вересня 2000 року.

В той же час стягуючи з відповідача на користь позивача 24966.85 грн у відшкодування заподіяної майнової шкоди, що дорівнює дійсній ринковій вартості транспортного засобу до дорожньо-транспорної пригоди суд першої інстанції допустився помилки.

В даному випадку розмір матеріальної шкоди має визначатися відповідно до встановленого порядку відшкодування шкоди пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, зважаючи на наступне.

Згідно звіту про оцінку автомобіля ВАЗ 2106 , державний номер НОМЕР_2 , від 07 червня 2017 року розмір відшкодування майнової шкоди, завданої власнику автомобіля становить 24966.85 грн та дорівнює його ринковій вартості на дату дорожньо-транспортної пригоди, а вартість відновлювального ремонту становить 26747.63 грн .

Відповідно до статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на положення статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" автомобіль "ВАЗ 2106» , державний номер НОМЕР_2 , вважається технічно знищеним, оскільки вартість відновлювального ремонту цього транспортного засобу перевищує його ринкову вартість.

Водночас відповідно до статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо транспортний засіб вважається технічно знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

За таких обставин, враховуючи, що автомобіль "ВАЗ 2106», державний номер НОМЕР_2 , в розумінні статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вважається фізично знищеним, ОСОБА_2 має відшкодовуватися різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалення законного й обґрунтованого рішення у справі є неможливим без визначення відповідно до статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, судом першої інстанції не були встановлені та доведені обставини в частині стягнення матеріальної шкоди відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Крім того, на час ДТП, 29 квітня 2017 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована не була.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Разом з тим, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Статтею 1 Закону України "Про страхування" передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - Моторне (транспортне) страхове бюро України) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1. статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

За правилами статті 39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Основними завданнями МТСБУ є зокрема, здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі (пункт 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах з посилання на дану постанову Великої Палати зробив Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 127/7370/17-ц, від 10квітня 2019 року у справі № 539/447/17, від 17 квітня 2019 року в справі № 500/3802/16, від 24 квітня 2019 року у справі № 279/96/17.

В постанові Верховного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 715/1138/18 провадження № 61-12855св19 зроблено висновок, що Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що обов`язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди покладається на страховика ( у випадках, передбачеих статтею 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспорних засобів» на Моторне ( транспортне) страхове бюро України), а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує суд при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Як зазначено вище, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" застрахована не була.

Встановивши дану обставину, апеляційний суд вважає, що коли деліктні відносини поєднуютьсяз відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

В даному випадку за відсутності договору обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з певною страховою компанією згідно з нормами Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відшкодування майнової шкоди, заподіяної потерпілому, покладається на Моторне (транспортне) страхове бюро України, яке замінює страховика в даних правовідносинах.

Однак, суд першої інстанції вказані обставини не з`ясував, не роз`яснив позивачу право на залучення Моторного (транспортного) страхового бюро України як співвідповідача по справі, а суд апеляційної інстанції в силу вимог ЦПК України позбавлений можливості залучити до участі в справі належного відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнової шкоди, завданої йому в результаті ДТП і не звернув уваги не те, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який не уклав відповідний договір страхування, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності і згідно чинного законодавства по страхуванню цивільно-правової відповідальності такий обов`язок покладається на Моторне (транспортне) страхове бюро України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 24966.85 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотківа річних, що загалом становить 32481.87 грн у відшкодування майнової шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові з підстав, пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Також відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача на користь відповідача судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1261.20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2020 року у цій справі скасувати. Прийняти нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1261.20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 26 лютого 2021 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С. Гончар М.С.Кримська О.М.