КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 758/13508/19

провадження № 22-ц/824/9612/2021

30 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, внаслідок невиконання грошового зобов`язання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 квітня 2021 року у складі судді Анохіна А.М.,

встановив:

21.10.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про стягнення інфляційних втрат та 3% річних внаслідок невиконання грошового зобов`язання.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2010 року її позов до Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області задоволено частково.

Визнано незаконним дії Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 основної та додаткової пенсії в розмірі меншому, ніж вимагають норми ст. 50,54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області зробити з 01.08.2007 до 31.12.2008 включно перерахунок та виплату основної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, як інваліду 2-ї групи, постраждалому внаслідок аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області зробити з 01.08.2007 до 31.12.2008 та з 22.05.2008 перерахунок та виплату додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області з 11.05.2010 призначити основну пенсію ОСОБА_1 , як інваліду 2-ї групи, постраждалому внаслідок аварії на ЧАЕС 1-ї категорії , відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В решті позову відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2011 року апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2010 року змінено в частині періоду призначення державної та додаткової пенсій, зобов`язавши Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком та державну пенсію у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком відповідно до ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 01.08.2017 по 31.12.2007, та з 22.05.2008 з урахуванням вже проведених виплат.

18.01.2012 на виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист №2-2460/2010, який було передано до примусового виконання до Головного управління юстиції у Київській області.

06.06.2016 Головне територіальне управління юстиції у Київській області повідомило, що відповідно до пункту 7 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 440, прийнято для обліку рішення №2-2460/2010 від 19.08.2010 та включено до першої черги задоволення вимог. Дані про рішення внесені до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою за № 51351149.

21.08.2019 рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2010 року було виконано Державною казначейською службою України шляхом перерахування коштів в сумі 182 482,94 грн на рахунок позивача.

Оскільки вказане грошове зобов`язання з виплати пенсії у розмірі 182 482,94 грн виконане з порушенням строків виплати, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

За період з жовтня 2011 року по липень 2019 року включно інфляційні втрати становлять 292 026,14 грн (182 482,94 грн х 260,02928274% /100% - 182 482,94 грн); три проценти річних від простроченої суми становить 43 060,97 грн (182 482,94 грн х 3/2871 /365/100).

З огляду на те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області є правонаступником Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, яке в свою чергу було правонаступником Пенсійного фонду України у м. Ірпені, просила суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області на її користь інфляційні втрати в сумі 292 026,14 грн та три проценти річних в сумі 43 060,97 грн, а всього 335 087,11 грн.

Заочним рішенням Подільського районного суду м.Києва від 01 квітня 2021 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 квітня 2021 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Розгляд апеляційної скарги здійснювати без участі позивача.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 лютого 2016 року в справі № 6-2491цс15, та як наслідок дійшов помилкового висновку, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Оскаржуване рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки суд не застосував до спірних правовідносин статтю 625 ЦК України, яка підлягає застосуванню.

Суд першої інстанції в порушення ч. 4 ст. 263 ЦПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не врахував висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 15.07.2020 у справі №335/6976/19, від 16.09.2020 у справі №335/6979/19, від 04.11.2020 у справі №520/17659/19 в тотожних справах.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилась, в поданій апеляційній скарзі просила її розглядати без участі позивача.

Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області також було належним чином повідомлено про розгляд справи, про поважність причин неявки суду не сповістило, а тому суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованістьрішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2010 року (справа №2-2460/2010) позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області задоволено частково.

Визнано незаконним дії Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 основної та додаткової пенсії в розмірі меншому, ніж вимагають норми ст. 50,54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області зробити з 01.08.2007 до 31.12.2008 включно перерахунок та виплату основної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, як інваліду 2-ї групи, постраждалому внаслідок аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області зробити з 01.08.2007 до 31.12.2008 та з 22.05.2008 перерахунок та виплату додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області з 11.05.2010 призначити основну пенсію ОСОБА_1 , як інваліду 2-ї групи, постраждалому внаслідок аварії на ЧАЕС 1-ї категорії , відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В решті позову відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2011 року апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2010 року змінено в частині періоду призначення державної та додаткової пенсій, зобов`язавши Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком та державну пенсію у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком відповідно до ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 01.08.2017 по 31.12.2007, та з 22.05.2008 з урахуванням вже проведених виплат.

18.01.2012 на виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист №2-2460/2010, який було передано до примусового виконання до Головного управління юстиції у Київській області.

06.06.2016 Головне територіальне управління юстиції у Київській області повідомило, що відповідно до пункту 7 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 440, прийнято для обліку рішення №2-2460/2010 від 19.08.2010 та включено до першої черги задоволення вимог. Дані про рішення внесені до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою за № 51351149.

21.08.2019 рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2010 року було виконано Державною казначейською службою України шляхом перерахування коштів в сумі 182 482, 94 грн на рахунок позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у даний справі спір виник з приводу невиконання рішення суду при здійсненні перерахунку пенсії позивача відповідно до ст. 50, ч.4 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду з огляду на таке.

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У частині першій статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною другою статі 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3% річних від простроченої суми.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад нього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (пункт 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України).

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У відповідності до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 263 КАС України справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Таким чином, на правовідносини з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Частиною п`ятою статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних, передбачене положеннями статті 625 ЦК України, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги , а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18 (провадження №14-158цс20) дійшла висновку про те, що ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Ураховуючи те, що спір щодо нарахування, сплати та перерахунку соціальних виплат підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, спір за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України також підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених вказаною статтею грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Зазначені правові висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 та від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2021 року у справі № 638/1620/20.

Встановивши, що позивачка звернулась до суду з вимогами про стягнення 3% річних, інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2010 року, зміненого постановою Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2011 року у справі № №2-2460/2010, апеляційний суд дійшов висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки спір за вимогами ОСОБА_1 про компенсацію інфляційних втрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України, виник внаслідок несвоєчасного виконання судового рішення, яким було визнано незаконними дії Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені Київської області щодо нарахування та виплати основної та додаткової пенсій та зобов`язано провести відповідний перерахунок та виплату, та яке з урахуванням постанови Апеляційного суду Київської області від 10 жовтня 2011 року було розглянуто в порядку адміністративного судочинства, тому вимоги позивачки підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував зазначені норми процесуального права та висновки Верховного Суду, які існували на час вирішення справи, і не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу по суті в порядку цивільного судочинства.

Судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апеляційної скарги щодо необхідності врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, оскільки висновки суду апеляційної інстанції відповідають останній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд свою ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу (частина перша статті 377 ЦПК України).

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю на підставі пункту першого частини першої статті 255 ЦПК України.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, п. 4 ч. 1 ст.374, ч. 1, 2 ст. 377, ст. 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 квітня 2021 року скасувати.

Провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, внаслідок невиконання грошового зобов`язання закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що в разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України вона має право протягом десяти днів з дня отримання нею відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 червня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк