242/5334/20
Іменем України
10 лютого 2021 року Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого - судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидово цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Військово-цивільної адміністрації м.Авдіївка про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,-
ВСТАНОВИВ:
22.12 .2020 р. позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом.
Стислий виклад позиції позивача.
В обґрунтування позову зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_3 , після смерті якого залишилося спадкове майно, що складається з Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 . При зверненні до нотаріальної контори у видачі свідоцтва було відмовлено. Просили визнати за ними право власності на ј частки із Ѕ частки зазначеної квартири, що належала ОСОБА_3 .
Заяви та клопотання сторін.
Позивачі підтримали заявлені вимоги, просили розглянути справу в їх відсутності.
Відповідач просив розглянути справу у відсутності представника, прийняти рішення на розсуд суду.
Процесуальні дії у справі.
24.12.2020 р. було відкрито провадження по справі, витребувані докази за клопотанням позивачів.
20.01.2021 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Батьками ОСОБА_1 (зміна прізвища у зв`язку із укладенням шлюбу), ОСОБА_2 є ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після їх смерті залишилось спадкове майно у вигляді квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала померлим на праві спільної приватної власності по Ѕ частки кожному. За життя ОСОБА_3 склав заповіт, згідно якого все своє майно в рівних частках заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та 17.04.2009 р. відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. ОСОБА_4 20.03.2009 р. подала заяву про відмову від прийняття спадщини. 22.05.2020 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали свідоцтва на спадщину за законом після смерті матері на Ѕ частку зазначеної квартири по ј частки кожному. Постановами від 14.02.2020 р., 12.12.2020 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , оскільки згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за параметрами запиту: АДРЕСА_2 , інформація відсутня. Заявниками також не надано відомості, що містяться на паперовому носії інформації, оскільки ДКП Бюро технічної інвентаризації м.Донецька на теперішній час розміщено на тимчасово окупованій території України.
Зазначене встановлено з доказів в матеріалах справи.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст..16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Згідно ст..328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до положень ст..1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно ст..1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно ст..1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.
Згідно ст..1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право власності на спадок видається за письмовою заявою спадкоємцями, які прийняли спадок в порядку встановленим цивільним законодавством; у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадок особа може звернутись в суд за правилами позовного провадження.
Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані докази, прийшов до висновку, що, оскільки на ім`я позивачів померлим ОСОБА_3 оформлено заповіт, а через відсутність документу про підтвердження реєстрації права власності вони позбавлені можливості оформити свої спадкові права в іншому порядку, аніж в судовому на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що залишилось після смерті батька ОСОБА_3 , проте, оформили свої спадкові права на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що залишилось після смерті матері ОСОБА_4 , то позовні вимоги обгрутновані та підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 280, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме: на ј частку квартири АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме: на ј частку квартири АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя В.Г.Черков