ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

24 лютого 2021 року

м. Харків

Справа № 641/8764/19

Провадження № 22-ц/818/878/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 , на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2020 року, ухвалене суддею Ященко С.О., -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна та визнання права власності.

В обгрунтування позову зазначає, що йому належить на праві спільної сумісної власності з його матір`ю ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його братом ОСОБА_1 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті матері та брата він прийняв спадщину, оскільки на момент смерті проживав з ними в одній квартирі, що підтверджується відміткою в його паспорті. При зверненні до нотаріальної контори йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкування за законом, у зв`язку з тим, що квартира не зареєстрована за спадкодавцем. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2015 року було визнано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 . Постановою Харківського апеляційного суду від 24 липня 2019 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2015 року в частині визнання права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. Зазначає, що на даний час квартира зареєстрована за ОСОБА_3 .

З урахуванням уточнень просить суд витребувати від ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та визнати право власності на цю квартиру за ним.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Окрім обставин, які викладені ним у позовній заяві, в обгрунтунвання апеляційної скарги зазначив, що він в дійсності помилково не зазначив у позовній заяві номер квартири на яку він просить визнати за ним право власності. Разом з тим, в судовому засіданні ним надавалася однозначна відповідь на яку квартиру він просить визнати за ним право власності. Крім того, в разі некоректності позовних вимог, а саме не зазначення повних даних, що дають змогу ідентифікувати спірне майно, суд першої інстанції повинен був залишити його позовну заяву без руху та надати йому строк для усунення вказаних недоліків.

Щодо посилань суду на не залучення до участі у справі Харківської міської ради зазначає, що у нього відсутнє таке бажання і це є його правом. Крім того, на його думку Харківська міська рада не є належним відповідачем у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що належним відповідачем у цій справі в частині вимог щодо визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є територіальна громада в особі Харківської міської ради, однак позивачем ця особа до участі у справі у якості відповідача не залучена. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є належними відповідачами в цій частині позовних вимог.

Що стосується позовних вимог в частині витребування 1/3 частки спірної квартири, яка належить позивачу, то суд зазначив, що позивач має на це право, однак, оскільки останнім не були конкретизовані позовні вимоги, а саме не зазначено номер квартири, яку він просить витребувати та право власності на яку просить визнати за ним, то ці вимоги також не підлягають задоволенню.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 27 квітня 2007 року та дублікату вказаного свідоцтва, виданого 21 травня 2009 року на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_3 (т.ІІ, а.с.22, 23).

Згідно з копією свідоцтва про народження № НОМЕР_2 батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (т.І, а.с.5).

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 28 травня 2020 року батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (т.ІІ, а.с.87-88).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 (т.ІІ, а.с.51).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 (т.ІІ, а.с.91).

Після їх смерті відкрилася спадщина.

Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 56920292 від 19 липня 2019 року після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19 липня 2019 року було заведено спадкову справу за №502/2019 (т.ІІ, а.с.90).

Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 56920340 від 19 липня 2019 року після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , 19 липня 2019 року було заведено спадкову справу за №503/2019 (т.ІІ, а.с.89).

Як вбачається з копії постанови по відмову у вчиненні нотаріальної дії №2037/02-31 від 22 липня 2019 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_1 , оскільки неможливо встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 та право власності на вказану квартиру зареєстровано за іншою фізичною особою (т.І, а.с.46-47).

Як вбачається з копії постанови по відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2038/02-31 від 22 липня 2019 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , оскільки неможливо встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 та право власності на вказану квартиру зареєстровано за іншою фізичною особою (т.І, а.с.48-49).

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2015 року по справі №643/1557/15-ц визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3 (т.ІІ, а.с.68).

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі- продажу від 20 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Гнилицькою Т.В., за реєстровим №719, відчужив на користь ОСОБА_7 вказану квартиру (т.ІІ, а.с.1-2)

У подальшому, ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Середенко Н.В., за реєстровим №532, відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_3 (т.ІІ, а.с.4-6).

Постановою Харківського апеляційного суду від 24 липня 2019 року по справі №643/1557/15-ц рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2015 року в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання право власності на квартиру АДРЕСА_3 відмовлено (т.І, а.с.8-13).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна від 14 лютого 2020 року №200281926 вбачається, що 05 червня 2009 року за номером 27478764 зареєстровано право спільної сумісної власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на підставі дубліката свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 27 квітня 2007 року. 29 березня 2016 року за номером 139778 74 зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2015 року. 20 квітня 2018 року за номером 25821971 зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 2018 року. 23 серпня 2018 року за номером 27623139 зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2018 року (т.І, а.с.201-206).

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що спірна квартира належала йому на праві спільної сумісної власності разом з його матір`ю ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його братом ОСОБА_1 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки він фактично прийняв спадщину після смерті останніх просив суд, витребувати від ОСОБА_3 спірну квартиру та визнати за ним право власності на цю квартиру.

З приводу позовних вимог про визнання права власності на частину спірної квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно положень ст.ст.1216, 1217, 1258, 1261, ч.ч.1, 3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270, ч.1 ст.1296, 1297 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Доказів надходження до нотаріальної контори від інших спадкоємців заяв про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , не надано, визначені позивачем у позові у якості відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є спадкоємцями після смерті вказаних осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно роз`яснень, які містяться у п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами (зацікавленими особами) є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, належним відповідачем у цій справі в частині вимог щодо спадкування після ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є територіальна громада в особі Харківської міської ради, однак позивачем ця особа до участі у справі у якості відповідача не залучена.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Саме Харківська міська рада, а не ОСОБА_2 та ОСОБА_3 має право претендувати на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , за відсутності у них інших спадцоємців.

Висновки про наявність або відсутність у позивача права на майно після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_1 можливо зробити перевірвши, зокрема, чи прийняв позивач спадщину після смерті спадкодавців.

Ці обставини не є безспірними.

Визнавши право власності на 2/3 частини спірної квартири за позивачем в порядку спадкування суд вирішив би питання про права та обов`язки Харківської міської ради оскільки після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_1 минуло більше 1 року та Харківська міська рада в силу положень ч.2 ст.1177 ЦК України набула право звертатися із заявою про визнання спадщини відумерлою.

Апеляційний суд не має процесуальних повноважень на стадії апеляційного перегляду залучити до участі у справі відповідача.

При цьому, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за захистом свого права власності.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову в частині визнання права власності на 2/3 частини спірної квартири та їх витребування ухвалено з додержанням норм матеріально та процесуального права, тому в цій частині оскаржуване рішення залишається без змін.

З приводу позовних вимог про визнання право власності на частку спірної квартири, яка належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 27 квітня 2007 року та витребування її з чужого незаконного володіння, то колегія зазначає наступне.

Відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, в цій частині, не були конкретизовані позовні вимоги, а саме не зазначено номер квартири, яка є предметом спору.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України»).

Так, із змісту позовної заяви вбачається, що спірною є саме квартира АДРЕСА_3 . Зазначені обставини позивач вказував і уточнюючи позовні вимоги в судовому засіданні суду першої інстанції.

Із змісту оскаржуваного судового рішеня вбачається, що суд першої інстанції встановив обставини, надавав оцінку та досліджував докази саме щодо квартири АДРЕСА_3 .

Більш того, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач є співвласником цієї квартири та має право на витребування своєї частки. Однак, відмовив в задоволенні позову в цій частині.

Вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як зазначалось вище, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2015 року по справі №643/1557/15-ц було визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3 (т.ІІ, а.с.68).

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі- продажу від 20 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Гнилицькою Т.В., за реєстровим №719, відчужив на користь ОСОБА_7 вказану квартиру (т.ІІ, а.с.1-2)

У подальшому, ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Середенко Н.В., за реєстровим №532, відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_3 (т.ІІ, а.с.4-6).

Постановою Харківського апеляційного суду від 24 липня 2019 року по справі №643/1557/15-ц рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2015 року скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання право власності на квартиру АДРЕСА_3 відмовлено (т.І, а.с.8-13).

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, зі скасуванням рішення суду втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають.

У даному випадку втрачається право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, й остання належить її первісним власникам.

Оскільки постановою Харківського апеляційного суду від 24 липня 2019 року по справі №643/1557/15-ц було скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2015 року про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_3 , остання безпідставно перебуває у користуванні ОСОБА_3 , а тому підлягає витребування на користь позивача, в тій частині, яка йому належить, а саме в розмірі 1/3 частки.

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладених обставин справи рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування 1/3 частини майна підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Що стосується вимог в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Крім того, суд апеляційної інстанції, врахував те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

В обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу до матеріалів справи надано наступні документи: копія договору про надання правової допомоги № 2 від 25 січня 2019 року, укладеного між АО «Хоміч, Токарєв та партнери» та ОСОБА_1 , копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ОСОБА_4 , копія ордеру № 1003805 на представництво інтересів у Комінтернівському районному суді м. Харкова, копія договору про надання правової допомоги № 51 від 27.05.2020 року, укладеного між АО «Хоміч, Токарєв та партнери» та ОСОБА_1 , копія ордеру № 1015934 на представництво інтересів у Комінтернівському районному суді м. Харкова, копії квитанції про сплату ОСОБА_1 на користь АО «Хоміч, Токарєв та партнери» 19 лютого 2020 року 500грн., 28 лютого 2020 року 2400грн., 31 березня 2020 року 585грн., 28 травня 2020 року 1000грн., а усьго на суму 4 485грн.

Разом з тим, позивачем всупереч вимогам ст.141 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат не надано суду детальноого опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

За таких обставин, правові підстави для стягнення витрат на правову допомогу понесених в суді першої інстанції - відсутні.

Частинам 1, 2, 10, 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, що позивачем при поданні позовної заяви сплачено 3 936грн. судового збору.

Судовий збір за подання апеляційної скарги становив 5 904грн.

Позивачем за подання апеляційної скарги було сплачено 500грн., залишок несплаченого судового збору останній просив відстрочити до розгляду справи апеляційним судом по суті.

Не сплачений залишок становить 5 404грн.

Позов задоволено частково на суму 131 200грн. (1/3 частина вартості спірної квартири), що становить 1/3 частину задоволених позовних вимог.

Сума судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених вимог становить 3 280грн. = 5 904грн. + 3936грн.= 9 840грн. / 3.

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 280грн., а з ОСОБА_1 на користь держави 2 124грн. = (5 404грн. 3280грн.) недоплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч. 1 п. 4, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині витребування 1/3 частини майна скасувати та позов в цій частині задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 та повернути у власність ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код № НОМЕР_5 ) на користь держави недоплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 124грн. (дві тисячі сто двадцять чотири гривні 00коп.).

Стягнути з ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 3 280грн. (три тисячі двісті вісімдесят гривень 00коп.)

У стягненні витрат на правову допомогу наданої в судів першої інстанції в розмірі 4 485грн. ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова